Pochłaniacz

Copyright © Katarzyna Bonda, 2014, 2015

The moral right of the author has been asserted.

Translation © Michael Alexa, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-078-8

ISBN mobi 978-80-7565-079-5

Tato kniha je fiktivní dílo. Případné analogie s postavami, událostmi a okolnostmi jsou nezáměrné a výhradně dílem náhody. SEIF neexistuje. Některé prvky zápletky jsou inspirovány skutečnými kriminálními případy. Jinak se děj románu od reálií neodchyluje.

Empedoklés tvrdil, že principem vesmíru jsou čtyři kořeny, zvané též živly, elementy nebo prvky, a to vzduch, země, oheň a voda. Tyto elementy jsou věčné, poněvadž „to, co je“ nevzniká ani nezaniká a je neměnné. Změna nicméně existuje, poněvadž „není vznik ničeho ze všeho smrtného, žádný konec též není ve zhoubné smrti, nýbrž jen skladba a dělba těch, z nichž všechno se mísí, trvá, a toto lidmi je vznikem a zánikem zváno.“

Empedoklés, zlomek B8.

Citováno dle T. Vítek, Empedoklés II. Zlomky. Herrmann & synové, Praha 2006, s. 311.

Většina věcí se přihodit nemusí,

leč tahle ano.

P. Larkin, Alba.

Neboť lidé mohou zavřít oči

před velikostí, před hrůzností, před krásou

a mohou zavřít uši před melodiemi anebo omamnými

slovy.

Ale nemohou se ubránit vůni.

Neboť vůně je sestrou dechu.

P. Süskind, Parfém: příběh vraha, Academia, Praha 2006, přel. Jitka a Rudolf Tomanovi, s. 130.

PROLOG

ZIMA 2013, HUDDERSFIELD

„Saša?“ Hlas patřil muži. Panovačný, chraplavý. Žena hledala v paměti tvář, které by hlas odpovídal. Nikdo ji ale nenapadal. Vetřelec se rozhodl jí napovědět další otázkou. „Saša Załuská? To sis vymyslela sama?“

Před očima jí proběhl sled událostí.

„To je moje pravý jméno.“

„Škoda. Taková správná holka.“

Slyšela, jak potahuje z cigarety.

„Dávno už nepracuju,“ prohlásila kategoricky. „Ani pro tebe, ani pro nikoho jinýho.“

„Vždyť na tebe čeká to místečko v polský bance,“ zachechtal se. „Vracíš se na jaře. Vím o tobě všechno.“

„Jasně. Všechno asi těžko.“

Měla sluchátko položit, ale nešlo to. Přistoupila na jeho hru, jako vždycky. Oba to věděli.

„Vadí to něčemu?“ kapitulovala. „Poctivě si vydělávám na živobytí a tobě do toho nic není.“

„Wow, ty se nedáš! To mi chceš říct, že s tím platem si můžeš dovolit byt u Grandu? Kolik platíš, dva tácy? Kde vezmeš na nájem?“

„To není tvoje věc.“ Cítila, jak se jí ježí vlasy na zátylku. Věděl o jejích plánech, přestože o nich nikomu kromě nejužší rodiny neřekla ani slovo. Museli se jí nabourat do počítače. „Nemusíš se namáhat. Když už mi voláš na tohle číslo, musíš vědět, kde bydlím a taky kde budu bydlet a za kolik. Přemýšlela jsem o tom, odpověď zní ne.“

„A co tvoje dcerka?“ Očividně měl chuť se s ní dál potýkat. „No to je gól. Naše Malenka je maminka. Kdo by to do tebe řekl? A kdo je otec, ten profesůrek? Jo, a jestli jde o tu banku, nevím, jestli tě vezmou. Záleží, jestli budeš spolupracovat.“

Saša polkla nadávku, jen stěží se dokázala ovládat.

„Co vlastně chceš?“

„Máme volný místo.“

„Už jsem ti to říkala nejmíň stokrát. Nemám zájem.“

„Pořád rosteme. Sazby jsou vyšší. Čistá práce, žádná kancelář obsluhy klienta…“ Najednou zvážněl. „Kolega mě prosil, abych mu doporučil někoho s dobrým inglišem. Napadlas mě ty.“

„Kolega?“ Nadechla se. V duchu napočítala do deseti. Napila by se vodky, ale okamžitě tu myšlenku zavrhla. „Náš kolega, nebo tvůj?“

„Že prej budeš spokojená.“

Saša odložila sluchátko na stolek a zamířila ke dveřím do pokoje své dcery, nebyly dovřené. Karolína spala přikrytá s dekou až ke krku, ruce měla legračně rozhozené. Zhluboka dýchala pootevřenou pusou. Teď by ji neprobudila ani hlasitá hudba. Saša přesto zavřela dveře, popadla krabičku cigaret a otevřela okno. Kouřila a pozorně sledovala liduprázdnou ulici. Jenom sousedova kočka proklouzla brankou do zahrady. Saša zatáhla roletu. Vrátila se k telefonu a zbytek kouře foukla do sluchátka. Muž na druhé straně mlčel, byla si ale jistá, že se samolibě usmívá.

„Zařídíme ti hlídání pro malou. Ne jako posledně,“ ujistil ji. Asi to myslel vážně.

Na delší chvíli se rozhostilo ticho. Když se Saša ozvala podruhé, měla ostrý hlas bez známky pochybnosti.

„Řekni kolegovi, že děkuju za zájem, ale není to možný.“

„Seš si jistá?“ nevěřil jí. „Víš, co to znamená?“

Znovu se odmlčela. Potom sebejistě dodala:

„A už mi nikdy nevolej.“

Už to chtěla položit, když muž příjemným tónem prohlásil:

„Víš, že jsem teď na kriminálním? To je náhodička.“

„Sám ses asi nepřihlásil. Přeložili tě?“ Nedokázala skrýt radost. „Kam?“

„Na tom nesejde,“ vyhnul se odpovědi, „ale už jenom dva roky a uniformu pověsím na hřebík.“

„To už jsi mi jednou říkal. Nevím, kdy to bylo. Prostě dřív.“

„Máš jako obvykle pravdu, Mileno.“

„Žádná Milena nikdy nebyla.“

„Malenka už je u krtka, ale jsem moc rád, že seš zpátky. Některejm se stejská. Sám jsem za tebe uronil slzu. A vyhrál jsem sázku.“

„Cos na mě vsadil? Flašku whisky, nebo něco lepšího?“ polkla. Musí honem něco sníst. Hlad, zlost, únava. Musela si odpočinout.

„Vsadil jsem na tebe celou bednu. Single malt,“ zdůraznil.

„Nikdy jsi nechtěl ve firmě ženy,“ podotkla, přestože jí to zalichotilo. „Jdu si lehnout. Tenhle telefon už nebude fungovat, tak mi nevolej.“

„Tvoje vlast pláče, císařovno!“

„Tím hůř pro ni. Já nepláču.“

ZIMA 1993

Jakmile se pára začala rozplývat, postupně se vynořovala stehna a hýždě akrobatek.

Někdy se dala zahlédnout pučící ňadra. Ale pokud člověk přišel pozdě, clona z kondenzované páry mu překážela ve výhledu. Na římse se koneckonců nedalo příliš dlouho stát. Nohy dřevěněly a nebylo se čeho chytit. Proto vždycky chodili ve dvou.

Dnes s sebou mimořádně vzali ještě třetího. Jehla neměl právo se koukat. Stál na stráži a dmul se pýchou, že mu dovolili jít s nimi. Byl o rok mladší.

Nejlepší byla odstřelovačská chvíle. Tváře dívek po tréninku si pozorovatel náhle spojil se zbytkem těla. Tahali sirky, kdo z nich bude odstřelovat jako první. Každý si vybral jednu dívku a pak o tom půl noci svorně mlčeli. To s sebou Martin obvykle brával kytaru. Hrál špatně, uměl vlastně jenom pár kousků: Rape me, In Bloom nebo Smells Like Teen Spirit od Nirvany nebo některou z balad My Dying Bride. Rychle ale zase nástroj odkládal a začal broukat něco svého, ani báseň, ani písničku. LSD s obrázkem Asterixe nebo trocha trávy mu pomáhaly tvořit.

Dnes přišli ve vhodnou chvíli. Než se akrobatky ukázaly ve dveřích, slyšeli jejich smích. Martinovi vyschlo v krku, vzrušení se mísilo se strachem, že některá z nich zahlédne jeho tvář v okně přikrytém jenom děravou sítí. Sklo s Přemkem rozbili před měsícem. Dosud si toho nikdo nevšiml. Ani dozorkyně, která je před týdnem vyhnala ze školního hřiště kvůli kouření a přitom jim naložila pěkných pár ran koštětem. Jako zázrakem dokázali přeskočit plot, mohlo to skončit mnohem hůř. Na koberečku u ředitele Conradina[1], kam oba chodili, nebo na místním komisařství. S pýchou nosili bundy roztrhané hroty na bráně, jako by to byla válečná zranění.

Přicházející dívky o něčem horlivě diskutovaly a celou místnost vyplnil lomoz splašeného stáda. Červenaly se a čela se jim leskla od vyčerpávajícího tréninku. Smály se a překřikovaly, pořád je vzrušovaly povedené akrobatické kousky. Většina z nich se začala svlékat už ve dveřích, těsné trikoty odlétaly na lavičky nebo padaly na mokrou podlahu u sprch. Líně si rozpouštěly vlasy svázané gumičkami. Po dvou třech vstupovaly do kabin a navzájem se mydlily. Ukazovaly si pučící prsa nebo se z legrace chytaly za půlky.

Jenom jedna z nich, ještě dítě, stála ve dveřích pořád oblečená. Měla nejdelší legíny z celé skupinky. Rukama si zakrývala břicho, byla připravená vzít nohy na ramena. Vlasy měla sepnuté, jen několik pramenů se z gumičky vysmeklo a přilepilo k tváři. Tuhle tady Martin ještě neviděl.

Každý měl svoje favoritky. Martinovi se líbily nevyvinuté, Přemek se mu poškleboval, protože jemu se líbily velké blondýny, klidně s prstencem tuku na bocích, bezpodmínečně už ale musely nosit podprsenku. Martinovi se prdelaté holky nelíbily. Díval se po vyžlatech s plachým pohledem. A ta malá přesně takhle vypadala. Veliké oči, drobná tvář, výrazné lícní kosti, neproporčně plná ústa. Dnes to byla jeho odstřelovačská rána.

„Slezeš?“ Přemek kámoše pořádně plácnul do nohy, takže na římse zakolísal.

„Debile,“ naznačil Martin rty.

„Co je, Staroň? Jsem na řadě!“ Přemek ho přestal jistit. Martin se znovu zatřásl a váhavě se připravil ke skoku. Naposledy se podíval na brunetku, nemohl se jí nabažit. Sprchovala se se zavřenýma očima, viditelně se stranila zbytku skupiny. Neměla na sobě cvičební úbor, ale nahá nebyla. Nechala si jenom jednorázové kalhotky, které teď byly mokré a přilepily se jí k zadku. Dokonale štíhlá, vpadlé břicho a zřetelná žebra. Vypadalo to, jako by se měla v půli přelomit, když se shýbala pro mýdlo. Přesto měla mohutné boky. Výběžky pánevních kostí jí trčely nad linkou kalhotek jako nějaké buvolí rohy. Líbila se mu. Přestože jej Přemek nedržel a navíc s ním trhal a tahal ho dolů, Martin nebyl schopný se ani pohnout.

Sprchující se dívka se najednou podívala jeho směrem. Spatřila ho. Okamžitě se zakryla rukama a ustoupila o krok do kabinky. Nemělo to smysl. Pořád ji viděl a byl si jistý, že si ji takto zapamatuje navždy. Oblouk paže. Kostnaté nohy s neuvěřitelně dlouhými prsty. Útlý nárt a špinavá náplast na kotníku. Vyděšeně se na něj dívala, až najednou tanečním pohybem popošla dopředu. Pootevřela plné rty, přivřela oči. Namydlenou houbou si jezdila po těle.

Přemek mu nedovolil se dívat déle. Zatahal ho za holeně tak silně, že Martin jen taktak přistál na nohou. Svalil se přímo do černé břečky a ušpinil si nové wranglery, které mu přivezl strýc Česťa z Hamburku. Nemyslel teď na ně, ale na to, aby si Přemek nevšiml jeho erekce.

Přemek vyšplhal na římsu, chvíli se díval a hned seskočil.

„Padáme!“ vyrazil. Po chvíli se obrátil a viděl, že Martin pořád stojí na místě. Zasyčel: „Pojď, Staroň!“

„A Jehla?“

„Ten si poradí.“

Přemek utíkal se skloněnou hlavou. Když byli za plotem, na samém konci Liczmańského ulice, v bezpečí, lapaje po dechu se Martin zeptal:

„Co se stalo?“

Přemek jenom zavrtěl hlavou.

„Viděly tě?“

„Sem už nikdy nepůjdem.“

Přemek vytáhl třesoucí se rukou zmačkané cigarety.

„Proč jsi mi to neřekl?“

Martin zakryl rozčilení nervózním smíchem.

„Jdem pro kytaru, zabrnkáme. Mám něco na večer,“ praštil ho kamarádsky do ramene. „Dělej si zatím, co chceš, já se tam ale teď vrátím. To je megapecka, prsíčka jak angrešt, tmavý vlasy. Kočka, přesně můj typ. Jsem se zamiloval. Asi.“

„To je moje ségra, debile.“ Přemek popadl Martina a málem ho zvedl do vzduchu. Byl vyšší a svalnatější, ale nejlepší holky po něm nekoukaly. Líbil se jim Staroň, blonďák se zasněným pohledem, který s sebou neustále vláčel kytaru. Nemusel na ni ani hrát.

„Je jí teprv šestnáct. Jestli tě tam uvidím, Staroň, seš tuhej. Vůbec se tam nepřibližuj, jinak…“

Větu nedokončil. Martin ukázal prstem na zeď tělocvičny. Na římse, na jejich tajném místě, stál Jehla a docela klidně akrobatky pozoroval.

„To je idiot,“ vztekal se Přemek. „Měl přece hlídat!“

Podívali se na sebe, znovu přeskočili plot a vydali se přímo za dozorkyní. Žena okamžitě popadla koště, když ale ukázali na Jehlu přilepeného k oknu tělocvičny, neprodleně k němu vyrazila. Rozvalili se na stará prkna a bezvýsledně čekali na představení. Jehla totiž nestačil doběhnout ani k plotu, dozorkyně byla o poznání rychlejší. Musela jej odvést k řediteli. Nechtěli ani vědět, do čeho ho namočili.

„No ty vole.“ Martin vyndal papírek a ubalil joint. Nabídl Přemkovi, ten ale odmítl. „Jak si slečinka ráčí přát.“ Martin pořádně potáhl.

„Stejně bychom tam už nešli,“ prohlásil Přemek. Dokončoval svou vyřezávanou atrapu walthera. Podle Martina ten kousek dřeva už dávno připomínal pistoli. Přemek ale s odhodláním maniaka dodělával detaily. Byla na něm už i čísla a označení modelu.

„Jak se jmenuje?“ Martin pracně předstíral lhostejnost.

Přemek na chvíli zvedl oči. Vypadal, že ho Martinův dotaz vůbec nezajímá.

„Kdo?“

„No tvoje matka asi ne.“

Přemek na něj namířil z atrapy a přimhouřil oči.

„Mámu si do huby neber!“

Martin zvedl ruce v předstíraném gestu rezignace. Pak jednu ruku spustil a ukázal na hračku.

„Otec má v dílně snad všechny barvy na světě. Můžu ti to nastříkat pistolí, kterou se stříkaj karoserie. Budeš moct strašit fízly.“

Přemek se na chvilku zamyslel. Pak se zvedl a s nechutí řekl:

„Monika. Slíbil jsem tátovi, že na ni dám bacha. Všichni na ni furt čumí.“

„Pomůžu ti,“ slíbil Martin. „Nedovolíme, aby někdo ublížil takovýmu andílkovi.“

„Seš debil.“ Přemek hodil dřívko Martinovi, který ho v letu chytil.

„Černou, nebo chrom?“

Vyrazili na pláž v Brzezně. Foukalo.

První sníh začal padat, jakmile se Martin blížil k domovu. Sundal si rukavici a nastavil dlaň. Vločky se v ní okamžitě rozpouštěly. Bylo několik stupňů pod nulou. I kdyby sněžilo celou noc, do Vánoc bílo nebude.

Ulice Zbyška z Bohdance spala. Pouze v několika oknech se odrážela modrá záře televizorů. Na většině zábradlí a branek už obyvatelé gdaňského Wrzeszcze pověsili elektrická světýlka, poslední hit ze Západu. Někteří nastrojili stromečky před domy. Asi to viděli v Dynastii. Ale sváteční atmosféra pořád nějak chyběla. Dlažbu pokrývala břečka a nebe jim dennodenně viselo nad hlavami jako perutě obrovského černého ptáka. Nemělo smysl se pokoušet koukat na hvězdy. Martin si jich ostatně během několika hodin na pláži užil do sytosti.

Obešel hromadu uhlí. Jejich soused ji jako obvykle nestihl odnosit do sklepa. Zastavil se před vchodem do domu číslo sedmnáct. Byl to jediný dům ve Zbyškově z Bohdance, ze kterého ve dne nestoupal černý dým. Ostatní z ulice vytápěli svoje domy kachlovými kamny. Staroňovi jako jedni z prvních vykoupili komunální budovu, zbořili dřevěnou kůlnu až do základů a na jejím místě postavili zděnou haciendu s verandou. Topení u nich doma sloužilo výhradně jako prvek dekorace. Martin a jeho bratr jim říkali „sejfy“, schovávali si tam drobné poklady. Martinův otec vydláždil dvůr moderními kostkami, vjezd do garáže ale zpevnil cementem, aby sousedům nebyl blahobyt moc na očích, a okolo pozemku vysázel živý plot, který sehnal velkorysý strýc z Německa.

Martin rozhrnul jehličnany a v mezeře si všiml světla v otcově dílně. Sebral všechny síly, začal se soustředit a okamžitě vystřízlivěl. Oprášil si bundu a upravil kytaru na rameni. Drogy už přestávaly účinkovat. Nikdo si nevšimne, že něco bral. Měl šílený hlad. Vzal za kliku a šel po špičkách, aby nadělal co nejmenší hluk. Doufal, že matka už spí. Té se bál nejvíc. Vždycky si prohlížela jeho zorničky, když šel okolo. Věděla to, ale nikdy o tom spolu nemluvili. Sundal si péřovku, aby nešustila, až půjde kolem ložnice rodičů. Okamžitě ucítil vlhký chlad zimy a se srdcem v krku vyrazil směrem k neonem osvětlené dílně „Slavomír Staroň – automechanik“.

„Třináct tisíc čtyři sta babek,“ uslyšel zpoza dveří několikanásobný chechot. „Ne, kurva, okolo čtrnácti. Neumíš počítat? Jantar je dobrá věc, ale ne na prolongaci. Možná z tebe bude dobrej kočí, ale s matematikou seš na štíru.“

S úlevou si oddechl. Otec tam někoho měl, asi klienty s tím audi, které stálo nad montážní jámou celý minulý týden. Nebo s černým BMW 6. Čadilo jako čert. Martin se s ním jednou projel. Dvě stě osmdesát čtyři koní, sto kilometrů za necelých sedm vteřin – pohádka. Otec ta auta neřídil, vozili je různí lidé a někdy zazvonili u brány uprostřed noci. Otec pracoval do rána, a když Martin vstával a šel ke snídani, auto už tam nebylo. Je to koneckonců jedno, kdo otce dneska navštívil. Určitě si ho nebudou všímat. Byl v bezpečí.

Vstoupil do předsíně, zul si boty a zamířil ke schodům do podkroví, kde měli s bratrem pokoj. Kytara mu sjela z ramene. Na poslední chvíli ji chytil, ozvalo se jenom ťuknutí o struny.

„Máňo?“ Z kuchyně se ozval hluboký, příjemný hlas a potom zaklapnutí dveří ledničky. „Vím, že neodpovíš, ale ty nožičky jsou dokonalý. Nemohl jsem to vydržet.“

Hlas se blížil. Martin zrovna vybíhal točité schody. Nestačil se schovat v patře. Hodil bundu na zem a shlédl dolů. Drobný, plešatící muž v kovových brýlích vjel do chodby na invalidním vozíku.

„Vojto?“ rozzářil se.

Kluk zívl, odložil kytaru a předstíral, že zrovna schází do kuchyně.

„Jsem Martin, ten druhej. Dobrý večer, strejdo,“ pozdravil ho jaksepatří. „Usnul jsem. Mám hlad jako vlk.“

„Moc toho nezůstalo, kamaráde. Tvoje máma dělá nejlepší aspik na světě.“

„Máma už spí?“

Invalida pokrčil rameny.

„Přestaň už s tím strejdou. Stačí Jirka nebo prostě Slon.“ Napřáhl ruku. Martin musel přistoupit k vozíku. Ucítil železný stisk. „Vyrostl z tebe kus chlapa. Jako bys ani nebyl Staroň.“

„Hm.“ Martin otevřel ledničku. Systematicky vyndával další a další krabičky, pak se hltavě pustil do jídla. Teprve když se trochu najedl, všiml si, že se mu utrhl knoflík s kotvou od školní uniformy. V duchu proklínal noční výpravu na pláž. Matka ho přerazí. Bude muset své sako podstrčit bratrovi. Sundal si ho i s košilí a kravatou a pověsil na opěradlo židle. Pod ním měl tričko s Cobainovým portrétem, přehodil si přes něj kostkovanou flanelku, která visela na opěradle sousední židle. Polodlouhé světlé vlasy mu padaly do tváře. Slon sledoval svého synovce se zářivým úsměvem a pak si nechal naložit další porci.

„Mořej tě tady hlady, co?“ Zachechtal se a směšně přitom vyplazoval jazyk. „Dobrej apetýt je znamením zdraví. Miluješ, jak vidím, život, co, chlapče?“

Mlčky jedli. V kuchyni bylo pološero. Jenom z digestoře vycházelo mdlé světýlko.

„Jak vás od sebe rozeznaj?“ Strýc si Martina pozorně prohlížel.

„Normálně.“ Kluk pokrčil rameny, pak ukázal na studené nožičky v aspiku. „Vojta by to nejedl. Nesnáší maso. Kromě toho, já čas od času mluvím. To celou věc zjednodušuje.“

„Za tři dny vám bude osmnáct. Kdo z vás je starší?“ zeptal se Slon.

Martin na sebe ukázal.

„O půldruhou minutu. Ale oslava bude až po Novým roce. Máma chce nejdřív zajít do školy.“

„Budeš bit?“

Martin překvapeně zavrtěl hlavou. Nikdy ho nikdo nebil.

„Ale ne. Jenom s chemií to vypadá bledě. Matiku jsem opravil. Vojta za mě napsal písemku. On si pro legraci řeší diferenciály.“

Slon se zachechtal.

„Nepovíš to ale mámě, že mi brácha pomoh?“ lekl se Martin.

„Kdepak,“ ujistil ho Slon a zamyslel se. „Chemie je dobrá věc. Když budeš makat, můžeš pracovat u mě ve firmě. Máme novou výrobní linku, je díra na trhu.“

Kluk přitakal, ale jenom ze zdvořilosti. Zrovna chemii považoval za naprostou zbytečnost.

„A co holky? Máš nějakou?“

Martin cítil, že rudne jako rak.

„Jasně že máš,“ zašklebil se Slon, „určitě je hezká, co?“

„No, a jak.“

„Nikdy sebou nenech manipulovat. Ta holka si tě pak bude o to víc vážit.“

„No my spolu moc dlouho nechodíme,“ zaváhal. „Zrovna jsme se poznali.“

„Holky nikdy dobře nepoznáš. Ani to nezkoušej.“

„Jasně, strejdo. Teda Jirko.“

Slon se zachmuřil.

„To jsem rád, že jsem tě konečně potkal. Matka vás přede mnou schovává. Někdy za mnou s bráchou skočte, pokecáme si o budoucnosti. Nevím, jak dlouho tady ještě budu. Ti šarlatáni mi nedávají moc šancí. Máňa a vy jste moje jediná rodina. Ostatní sestry děcka nemaj. Nemám rád, když spolu rodina nevychází. Kdoví, jestli se příště neuvidíme až na onom světě.“

Slon stiskl tlačítko na opěradle vozíku. Přijel k ledničce, vyndal lahev octa a přičichl k ní.

„Nemluv tak, strejdo,“ vysoukal ze sebe Martin. Nevěděl, jak na to reagovat.

Slon octem vydatně pokropil aspik. Ukrajoval velké kusy a vkládal si je do úst.

„Až budeš v mým věku, pochopíš to. Čas není gumovej, každej bude, dřív nebo pozdějc, jednou pod kytkama,“ zachechtal se. „Tak co, přijdeš?“

Martin rezignovaně přikývl. Oba znali situaci. Matka dvojčatům zakázala se se strýcem stýkat. Nepřijdou, ale třeba se to jednou změní. Kdoví?

Slon odložil příbor.

„Odvezeš mě do dílny? Tvůj otec nebral na invalidy ohled. Schody, prahy, úzký dveře.“

„Teď?“

Martin se zvedl, aby mu pomohl. Zahnal sice hlad, začala na něj ale dotírat ospalost. Nechá Jirku u otce a rychle zaleze pod peřinu. Ráno měl psát opravnou písemku ze strojů a elektrických přístrojů. Počítal s tím, že bratra přemluví, aby ji za něj napsal. Vojta tenhle předmět zvládal na jedničku, byl chytrý jak opice. Bude souhlasit, řekne si jenom o trochu víc peněz. Nic nedělal zadarmo. Bratrská láska měla svou sazbu. Peníze putovaly do škatulky schované v topení za jeho postelí. Jenomže od té doby, co si Martin v červnu „vypůjčil“ pár tisíc, si bratr zapisoval čísla bankovek do notýsku. Vojta vždycky vymohl dluh do posledního groše, napočítal si ale lichvářský úrok a řekl, že po Novém roce se jeho sazba ještě zvýší.

„Inflace,“ zabručel jako vždycky s kamennou tváří.

Martin nevěděl, proč jeho bratr tak škudlí. Nedalo se z něj vytáhnout vůbec nic. Určitě šetřil na něco užitečného. Na další hodinky do sbírky nebo na skútr. Vojta nepil, nekouřil a byl zatraceně pořádný; rodiče i učitelé ho vždycky dávali Martinovi za vzor. Člověk ho mohl mít nerad, ale byl naprosto spolehlivý. Martin věděl, že písemka bude napsaná a Vojta neřekne ani slovo, ani kdyby ho mučili. Leda by Martin neměl čím zaplatit. Půjčka u Vojty byla možná, ale nepatřila mezi nejlevnější. Nic naplat, že jsou jedna rodina. Teď byl Martin zrovna švorc, netrpělivě čekal na nadílku. Už několik let nosil Mikuláš dvojčatům spolu s dárky obálku s hotovostí. Jejich otec, Slavomír Staroň, pocházel z chudé rodiny a chtěl, aby se synové od malička učili hospodařit s penězi. Na Vojtu tato schopnost asi přešla ještě v břiše. Povahou byl věrnou kopií svého otce. Svědomitý, precizní prďola. Martin neměl našetřeno nikdy, hospodařit přesto dovedl.

„Elegán,“ dobíral si ho otec. A s určitou dávkou spokojenosti dodával: „Vždycky se ale najde nějaká holka, která tě vytáhne z průšvihu.“

„Nebo tě do průšvihu přivede,“ dořekla pokaždé matka.

Martin byl její favorit, přestože je vždycky spořádaně ujišťovala, že je miluje oba stejně. Slavomír Staroň byl podle dvojčat chladný a lhostejný a snažil se je držet zkrátka. Martinovi ale často opakoval, že je maminčin mazánek. Dřív se proti tomu bouřil, časem se toho ale naučil využívat. Jako třeba teď – vyhýbal se dealerům, protože poslední zboží si vzal na sekeru a termín platby propadl minulý týden. Věděl, že pozítří mu matka dá pár zlotých na doučování. S učitelem se neviděl už půl roku, peníze investoval do drog a prášků. Nepovažoval se ale za feťáka, měl jenom rád jiný stav vědomí. Vymýšlel docela dobré věci, nechtělo se mu je ale zapisovat. Šlo by to všechno jako po másle, kdyby Valdemar před časem nepřijel do Conradina a nespletl si Vojtu s Martinem. Jakmile mu ukázal legitku, uvěřil, že jsou dva, ale platbu z něj vymámil. Proto musel Martin co nejrychleji dluh u bratra vyrovnat a úroky nabíhaly každým dnem. A co je nejkomičtější, Vojta se náhodou od Valdemara dozvěděl, kolik, kde a jak se dá na dealování vydělat. Nedal se na dealera jen proto, že z toho nekoukal takový zisk jako z padělání šeků.

„Větší riziko a práce venku a s lidma,“ vysvětlil Martinovi tím svým monotónním hlasem a ladil přitom odposlech policejní vysílačky. Okamžitě pustil bratra z hlavy, protože narazil na hádku funkcionářů. Pečlivě si poznamenal jejich přezdívky. Snad jenom Martin chápal, jak by Vojta trpěl při práci v nějakém klientském centru. Zdvořilost nebyla jeho silná stránka. Neuměl konverzovat. Někdy působil jako antipatický člověk. Šel si vlastní cestou a na nikoho se nevěšel. Nepotřeboval kamarády, i když měl svou „bandu“. Přes něj se Martin seznámil s Jehlou. Vojta využíval mladšího žáka z loďařské jako poslíčka s šeky s padělanými podpisy. Platil mu pár šupů. Sám neriskoval. Jehla asi pocházel z nějaké nešťastné rodiny, Martin ho vídal, jak se po večerech courá po městě. Někdy mu ulil nějaké zboží, jen tak ze známosti. Věděl, že ho Jehla uznává jako svého hudebního mistra. Jehlův obdiv a bratrovy kšefty Martina moc nezajímaly. I když samozřejmě Vojtovi záviděl řadu schopností a neuvěřitelně ho dopalovalo, když otec opakoval jako kolovrátek, že z Vojty roste byznysmen jako vystřižený.

„A ty skončíš někde v útulku,“ ukazoval na Martina. „Leda by se nad tebou bratr smiloval a zaměstnal tě u sebe.“

Proto byla dvojčata spolu jenom málokdy. Byli si podobní jako vejce vejci a lidé si je často pletli. Oba toho uměli využít. Spolupracovali ale jenom v kostele. Krasavec Martin odváděl pozornost, zatímco neviditelný Vojta vybíral drobné z kasiček. Dělení zisku bylo spravedlivé, fifty fifty, i když Vojta obvykle shrábl všechno, protože měl u něj Martin dluhy.

Table of Contents

Prolog

Zima 1993