JOTA / 2016

My Life in France

Materiál na stranách 148–150 vyšel v částečně odlišné podobě jako „In Praise of Partridge“ v The New York Times Magazine Sophisticated Traveler z 21. 10. 1990.

Tento překlad byl vydán ve spolupráci s nakladatelstvím Alfred A. Knopf, imprint The Knopf Doubleday Group, divize Penguin Random House, LLC.

Copyright © Julia Child Foundation for Gastronomy and the Culinary Arts and Alex Prud’homme, 2006

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-038-2

ISBN mobi 978-80-7565-039-9

Pro Paula

Předmluva

V srpnu 2004 jsme seděli s Julií Childovou v její zahradě plné bujné zeleně v kalifornském Montecitu a povídali si o životě. Vypadala pohuble a lehce nahrbeně, ale v porovnání s posledními týdny působila mnohem vitálněji. Byli jsme zhruba v půli společné práce na této knize. Když jsem se jí zeptal, jak si pamatuje na Paříž v padesátých letech, prohlásila, že se v té době naučila v Cordon Bleu vařit všechno od šneka po divočáka, francouzský marketing ji poučil o hodnotě „les human relations“ a taky si postěžovala, že za jejích časů musela americká žena zvládnout uvařit polévku a současně vyvařit dětské plíny, a suše utrousila: „A kdyby smíchala ty dvě věci dohromady, dovedeš si představit, jaká nádherná směs by asi tak vznikla?“

Nápad na Můj život ve Francii se rodil už od roku 1969, kdy Paul, Juliin manžel, procházel stovky dopisů, které on a Julia napsali z Paříže jeho bratrovi – dvojčeti Charlesi Childovi (tedy mému dědečkovi) v letech 1948–1954. Tehdy Paul navrhl vydat z těchto dopisů, jež popisovaly jejich nejoblíbenější a také výrazně formativní společná léta, knihu. Ale z nejrůznějších důvodů k realizaci nikdy nedošlo. Paul zemřel v roce 1994 ve věku dvaadevadesáti let. Julia se však této myšlenky nikdy nevzdala a o svém záměru napsat „tu francouzskou knížku“ mluvila dost často. Částečně ji totiž vnímala jako jistou vzpomínkovou poctu na zesnulého manžela, na muže, bez nějž by do Francie nikdy nejspíš neodcestovala.

Já jsem už v té době byl profesionálním spisovatelem a s Julií jsem chtěl spolupracovat na nějakém literárním projektu již dlouho. Ona však byla vždycky naprosto samostatná a celá léta se mému návrhu na společnou práci zdvořile bránila. V prosinci 2003, když se opět o „francouzské knížce“ zmínila a v jejím hlase se ozval jasný náznak rozdychtěné touhy, jsem jí své služby nabídl znovu. Bylo jí tehdy devadesát jedna let a její zdravotní stav se postupně zhoršoval. A tehdy mi odpověděla: „Tak tedy ano, drahoušku, možná že bychom se do toho opravdu měli spolu pustit.“

Mým úkolem pak bylo jen pomoci Julii s vyprávěním jejího příběhu. Jenomže zase až tak snadné to vždycky nebylo. Přestože byla od přírody talentovaná vyprávěčka a bavička, ve své podstatě byla vždycky uzavřená a nerada se druhým otevírala. Náš pracovní rozjezd byl tedy pomalý, postupný, ale nakonec jsme si společně našli skvělou pracovní rutinu. Každý měsíc jsem věnoval několik dnů tomu, že jsem seděl v jejím obývacím pokoji a kladl jí otázky, četl jsem rodinné dopisy a naslouchal jejímu vyprávění. Napřed jsem naše setkání nahrával, když však začala svými dlouhými prsty píchat do mého přenosného magnetofonu, dovtípil jsem se, že ji nahrávání ruší, a začal jsem si tedy psát poznámky. Čím déle jsme o „malé, staré Francii“ mluvili, tím více vzpomínek se jí vracelo – a často velmi barvitým způsobem: „Ach, ach, ta báječná pečená francouzská máslová kuřátka, to tedy bylo sakra něco speciálního, to byla aspoň kuřata, jak se patří!“

Mnohé naše rozhovory se odehrávaly u jídla nebo při jízdě v autě či na návštěvě farmářského trhu. Julii vždycky něco připomnělo něco jiného, a tak mi okamžitě začala vyprávět například o tom, jak se v Paříži naučila dělat bagety, v Marseille zase bouillabaisse, nebo jak objevila jediný způsob, jak se dá přežít francouzská společenská večeře: „Prostě jenom mluvíš strašně nahlas a rychle a svoje názory ventiluješ s naprostou sebejistotou. Tak to totiž dělají všichni Francouzi, a pak si tu večeři opravdu parádně užiješ!“

Téměř všechna slova zapsaná v této knize patří tedy Julii nebo Paulovi. Ale v žádném případě nejde o nějakou vědeckou práci, a tak jsem někdy spojil jejich hlasy do jednoho. Však i Julia mě k tomu vedla a svěřila se mi, že s Paulem často podepisovali dopisy „PJ“ nebo „Pulia“, jako by ona a Paul každý tvořili polovinu jednoho společného člověka. Do knihy jsem připsal některé úvodní pasáže kapitol a přechody mezi jednotlivými celky, a přitom jsem se snažil napodobovat Juliin velmi osobitý výběr slovní zásoby, do nějž patří například její zvolání typu „Bum bác!“, „Fuj!“, „Panečku!“ nebo „Sláva!“ Když jsem nashromáždil dostatek materiálu, napsal jsem část textu a předal ho Julii. Ta si ho pečlivě pročetla, opravila moji francouzštinu a dopsala svým drobným, doprava nakloněným písmem své poznámky či drobná doplnění. Tuto část naší společné práce doslova milovala. A byla mi přísnou editorkou. Často prohlašovala: „Ta knížka mě nabíjí energií!“

S Julií nás spojoval smysl pro humor a také apetit, a navíc si myslela, že vypadám jako Paul, což naší spolupráci nejspíš dost pomohlo. Za sebe musím říct, že jsem vděčný za příležitost se s Julií sblížit a být součástí tak zajímavého projektu. Někteří spisovatelé to mají nastavené tak, že čím více toho vědí o spoluautorech, tím méně je mají rádi, ale já jsem zažil přesný opak: čím jsem toho věděl o Julii Childové více, tím více jsem si jí vážil. A nejvíc na mě zapůsobilo, jak tvrdě pracovala, jak oddaná byla „pravidlům“ la cuisine française, a přitom zůstala otevřená všem kreativním vlivům, i jak byla odhodlaná překonat všechny překážky a neúspěchy. Julia ve svém životě nikdy nepřestala objevovat nové věci, nikdy nepřišla o svou zvídavost. Byla pro mě – a dodnes je – velkou inspirací.

A velkou inspirací mi byla i naše editorka Judith Jonesová, která spolupracovala s Julií přes čtyřicet let. Bez její trpělivosti a hlubokého vhledu bychom se neobešli. A velkým pomocníkem nám byl také Ken Schneider, Judithin asistent.

Třináctého srpna 2004 – těsně po našem rozhovoru v zahradě a pouhé dva dny před jejími dvaadevadesátými narozeninami – Julia ve spánku zemřela na selhání ledvin. V průběhu následujícího roku jsem práci na Mém životě ve Francii sice dokončil, ale každý den jsem si přál, abych jí mohl zatelefonovat a poprosit ji, aby mi upřesnila nějaký detail jedné z jejích historek, abych se s ní mohl podělit o poslední novinky či si s ní jen tak popovídat. Julia mi chybí. Ale prostřednictvím jejích slov na těchto stránkách zůstává Juliin hlas stejně živý, moudrý a povzbudivý, jako byl vždycky. A jak by zajisté řekla ona sama: „A opravdu jsme si to užili!“

Alex Prud’homme

Srpen 2005

Úvod

Tato kniha pojednává o některých věcech, jež jsem ve svém životě milovala nejvíc: o mém manželovi Paulu Childovi, o la belle France a mnoha radostech spojených s vařením a jídlem. A je to také pro mě dost nová věc. Místo sbírky receptů jsem tentokrát dala dohromady sérii propojených autobiografických příběhů, které se udály především v letech 1948 až 1954, kdy jsme žili s Paulem v Paříži a v Marseille, a k nim jsem přidala některá z našich pozdějších dobrodružství v Provenci. Rané roky ve Francii patřily k nejlepším létům mého života. Tato moje životní kapitola patřila k těm nejdůležitějším, protože během ní se můj život zcela proměnil a já našla opravdový smysl své existence, probudily se mé smysly a tak dobře jsem se bavila, že jsem se sotva dokázala zastavit, abych nabrala dech.

Než jsem se přestěhovala do Francie, můj předchozí život mě vůbec nepřipravil na to, co v oné zemi jednou objevím. Vyrostla jsem v příjemném pohodlí finančně zajištěné středostavovské, anglosaské protestantské rodiny ve slunné, nijak intelektuálně zaměřené kalifornské Pasadeně. Můj otec, John McWilliams, byl konzervativní podnikatel, který stál v čele správy rodinných nemovitostí, moje matka, Carolyn, které jsme říkali Caro, byla velmi vřelá a společenská žena. Ale jako většina jejích vrstevnic ani ona netrávila v kuchyni příliš mnoho času. Tu a tam se sice přiměla k napečení sušenek z polotovaru nebo uvařila nějaké jídlo se sýrem nebo haddie, uzenou tresku, ale kuchařka rozhodně nebyla. A já také ne.

Já (uprostřed) společně s bratrem Johnem a mladší sestrou Dorothy

V mládí jsem se o sporák nezajímala ani trochu. Už tehdy jsem měla zdravou chuť k jídlu, měla jsem v oblibě kvalitní maso a všechno čerstvé, co v Kalifornii bylo k dostání, ale nikdy mne nikdo k vaření nevedl a já v něm popravdě neviděla ani něco příliš smysluplného. V naší rodině jsme vždycky měli kuchaře a ten nám servíroval talíře plné typicky amerického jídla – dobře vykrmené pečené kuře s máslovými šťouchanými bramborami a smetanovým špenátem, dobře prorostlé porterhouské steaky nebo stařenou jehněčí kýtu středně propečenou do jakési našedlé barvy (tedy nikdy ne do narůžověle červeného odstínu, jak je to zvykem ve Francii), vždy podávanou s „hnědou“ masovou omáčkou a zelenou mátovou omáčkou. Bylo to chutné jídlo, to ano, ale nebylo na něm rozhodně nic sofistikovaného.

Na rozdíl ode mě Paul vyrůstal v Bostonu s dosti bohémskou matkou, která svého času také žila ve Francii a byla skvělá kuchařka. Paul byl velmi vzdělaný, kulturně zaměřený, o deset let starší muž, jenž v době, kdy jsme se během druhé světové války setkali, již procestoval celý svět. Vždy chodil velmi elegantně oblečený, mluvil nádhernou francouzštinou a zbožňoval dobré jídlo a víno. Znal pokrmy jako moules marinières a bœuf bourguignon či canard à l’orange, tedy pojmy, které zněly mému nepoučenému uchu i jazyku naprosto exoticky. Měla jsem velké štěstí, že jsem se za Paula provdala. Byl mi velkou inspirací, jeho nadšení vínem a jídlem mi pomohlo zformovat si chuť a jeho neutuchající podpora mi pomohla překonat mnoho těžkých chvil. Bez Paula Childa bych nikdy profesně nedosáhla toho, čeho jsem dosáhla.

Poznali jsme se na Cejlonu během druhé světové války a vzali jsme se v září 1946. Když jsem se připravovala na náš novomanželský život s omezeným příjmem od vlády v podobě Paulova platu, rozhodla jsem se, že nebude od věci, když se naučím vařit. Ještě před svatbou jsem v Los Angeles absolvovala kurz vaření pro nastávající nevěsty, který vedly dvě Angličanky a kde jsem se například naučila, jak se dělají palačinky. Ale vůbec první jídlo, které jsem Paulovi připravila, bylo mnohem ambicióznější: mozeček dušený na víně! Nejsem si vlastně ani moc jistá, proč jsem si vybrala zrovna tento pokrm, snad jen, že mi to znělo dost exoticky a měla jsem za to, že by to mohlo být pro mého novomanžela Paula zábavné překvapení, které na něj udělá patřičný dojem. Svižně jsem si pročetla recept a usoudila, že nepůjde o nic těžkého. Jenomže výsledek nejenom že nevypadal příliš vábně, ale ani nebyl nijak chutný. Vlastně to byla čirá katastrofa. Paul však můj kulinářský nepodarek přešel se smíchem a k večeři jsme si dali něco jiného. Ale ve skrytu duše jsem se na sebe kvůli tomu neúspěchu zlobila, což jen posílilo moje odhodlání naučit se vařit opravdu dobře.

První rok našeho čerstvého manželství jsme žili v Georgetownu ve Washingtonu, D. C., v malém dřevěném domku na Olive Avenue. Zatímco Paul měl v náplni práce pořádání výstav pro státní správu, já jsem pracovala jako úřednice v evidenci. Po večerech jsem se stavěla před sporák odhodlaná ke kuchařským výzvám a vyzbrojená kuchařskými časopisy Joy of Cooking nebo Gourmet zastrčenými pod paží. Ale o vaření jsem toho opravdu mnoho nevěděla. Moje výtvory byly sice uspokojivé, ale představovaly pro mě hodiny a hodiny náročných příprav. Většinou jsem na stůl servírovala výsledky své dřiny kolem desáté večer, uzobla jsem pár soust a zhroutila se vyčerpaně do postele. Paul však se mnou trpělivost nikdy neztratil. Až o mnoho let později v jednom rozhovoru přiznal: „Její první pokusy nebyly pokaždé úspěšné… Byl jsem statečný, protože jsem si chtěl Julii vzít. Myslím, že jsem svoje tehdejší mínění nedával nijak najevo.“ (To tedy skutečně nedával.)

V zimě 1948 dostal Paul nabídku stanout v čele Oddělení vizuální prezentace při USIS (Informační servis USA) v Paříži a já jsem nebyla proti. V Evropě jsem nikdy předtím nebyla, ale hned jak jsme se v Paříži trochu zabydleli, bylo jasné, že jsem se čirou shodou náhod ocitla ve městě snů – ve městě, jež je dodnes mým nejoblíbenějším místem na zeměkouli. Po pomalém rozjezdu jsem se se stále větším zápalem začala učit francouzsky a rychle jsem se seznamovala se zvyky a tradicemi svého nového domova.

V Paříži, a později i v Marseille, jsem byla najednou obklopená jídlem, které patří k tomu nejlepšímu na světě. A protože můj muž sdílel moje nadšení, bylo jen logické, že se musím naučit vařit la cuisine bourgeoise – tedy starou dobrou tradiční francouzskou domácí kuchyni. Byla pro mě jedním velkým zjevením – v podstatě jsem se bezhlavě zamilovala jak do toho všeho báječného jídla, tak i do všech báječných kuchařských velmistrů. A čím déle jsme ve Francii pobývali, tím větší moje odhodlání bylo.

Díky spolupráci na této knize jsme měli s Alexem Prud’hommem to velké štěstí, že jsme spolu mohli strávit dlouhé hodiny povídáním příběhů, vzpomínáním a přemýšlením nahlas. Paměť je selektivní a my se ani nijak nesnažili o encyklopedické zapsání mých pamětí, a místo toho jsme se zaměřili na všechny ty více či méně významné okamžiky, které zůstaly v mé paměti déle než čtyřicet let.

Alex se narodil roku 1961, v roce, kdy vyšla naše první kniha, tedy Umění francouzské kuchyně, kterou jsme napsaly se Simone Beckovou a Louisette Bertholleovou. Takže bylo vlastně dost příznačné, že jsme spolu napsali právě tuto knihu, jež se okolnostem vzniku Umění francouzské kuchyně věnuje.

Při psaní bychom se samozřejmě neobešli bez velké sbírky rodinných dopisů a deníků z té doby, ani bez Paulových fotografií, náčrtků, básní či valentýnských přání. Paul a jeho dvojče Charlie Child, malíř žijící v oblasti Bucks County v Pensylvánii, nám oběma psával zhruba co týden. I Paul bral psaní dopisů vážně – vyčlenil si na ně dostatek času a snažil se zachytit náš každodenní život téměř novinářským způsobem. A většinou jeho každotýdenní dopisy psané speciálním plnicím perem a rozevlátým nádherným rukopisem sestávaly ze tří až šesti stránek. Často byly doplněny i drobnými kresbami míst, jež jsme navštívili, fotografiemi (některé z nich jsme použili i v této knize), nebo malými kolážemi z jízdenek či denního tisku. Moje dopisy bývaly většinou jedno či dvoustránkové, psané na stroji a plné pravopisných chyb, chybné gramatiky a vykřičníků. Vesměs jsem psávala o tom, co jsem právě vařila, nebo o dramatických lidských osudech z našeho okolí. Stovky dopisů psaných na tenkém bleděmodrém nebo bílém leteckém dopisním papíru přežily ty dlouhé roky v dobré kondici.

Když si je nyní pročítám znovu, události, které jsou v nich zaznamenány, se mi rychle a intenzivně vracejí na mysl. Paulův popis prstenců nádherného podzimního světla dopadajícího na temnou Seinu, jeho každodenní bojůvky s byrokraty z Washingtonu, vůně Montmartru za úsvitu nebo noc, kdy jsme špehovali Colette s rozvrkočeným účesem, jak večeří v báječné starosvětské restauraci Le Grand Véfour. V dopisech se rozplývám nad chutí své první, naprosto lahodné kachní pečínky u krbu, zmiňuji se o klepech, jež jsem se doslechla od zelinářky z tržiště na Rue de Bourgogne, píšu o poslední nepleše naší kočky Minette nebo o nezdarech či úspěších, které jsme zažili během naší dlouholeté práce na kuchařce. Je pozoruhodné, že naše rodina tak prozíravě uchovala celou korespondenci – téměř jako by naši rodinní příslušníci už tehdy věděli, že se s Alexem jednoho dne pustíme do psaní právě této knihy.

Klobouk dolů před všemi těmi mnoha lidmi i institucemi, kteří a které nám s Mým životem ve Francii pomohli, a především velmi děkuji mé drahé přítelkyni a dlouholeté editorce v nakladatelství Knopf Judith Jonesové – má opravdu nesmírně pozorný zrak a vlídný redaktorský přístup. Moje díky patří též mým milovaným francouzským „sestrám“ a spolupracovnicím, Simone Beckové a Louisette Bertholleové, mé sestře Dorothy, mé entuziasticke neteři Phile Cousinsové a jejímu bratrovi Samovi, dále mé nenahraditelné asistentce Stephanii Hershové a mému právníkovi Billu Truslowovi. Naše poděkování směřuje i do Schlesingerovy knihovny na Radcliffe Institute, která velkoryse uchovává moje objemné písemnosti a Paulovy fotografie, a Muzeu amerických dějin v centru Smithsonian Institution, kde vystavují exponáty připomínající moji profesní kariéru včetně kompletní kuchyně z našeho domu v Cambridgi, Massachusetts. Děkuji i WGBH, bostonské veřejné televizní stanici, mé alma mater Smith College, a také mnoha členům naší rodiny a řadě přátel, kteří nám přispěchali na pomoc se svými vzpomínkami a fotografiemi a během práce na knize nám dělali dobrou společnost a připravovali nám ty nejvybranější lahůdky k snědku.

Měla jsem velké štěstí, že jsem mohla s Paulem zažít všechny ty báječné roky ve Francii, a stejně tak mě bavilo a těšilo, když jsem teď mohla na to vše dávno prožité vzpomínat s Alexem. Doufám, že vás četba této knihy bude bavit tak moc, jako nás dva bavilo na ní pracovat – bon appétit!

Julia Childová

Montecito, Kalifornie

Srpen 2004

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

La Belle France

I. PLAVBA ZA ZMĚNOU

V pět hodin pětačtyřicet minut jsme s Paulem vstali z teplé postele a nakoukli ven z okénka naší kajuty na lodi SS America. Ani jeden z nás se tu noc nijak zvlášť dobře nevyspal – částečně to zapříčinilo počasí, částečně vzrušení, které v nás každým okamžikem narůstalo. Promnuli jsme si oči a mžouravými pohledy jsme zjistili, že venku je mlhavo. Ale i přes temně modrý úsvit a mlžný opar jsme dokázali na pobřeží před námi zahlédnout řadu probleskujících světel. Byla středa, třetího listopadu 1948, a my jsme konečně přistávali ve francouzském Le Havru.

V Evropě jsem nikdy předtím nebyla a vůbec jsem netušila, co mohu očekávat. Strávili jsme na moři týden, byť se to zdálo mnohem déle, a já byla více než nachystaná mít opět pevnou půdu pod nohama. Jakmile se s námi naše rodina rozloučila v podzimně zbarveném New Yorku, Amerika vplula rovnou do severoatlantské mořské bouře. Mohutná loď se kymácela pod nárazy divokých vln velkých jako dům a nás obklopoval neustálý hluk – bušení, cinkání, burácivé chvění a úpění. Podél chodeb byla upevněna záchranná lana. Nahoru… nahoru… nahoru… ohromný zaoceánský parník se zvedl do výše, na jejímž vrcholku chvíli kymácivě setrval, a pak se zhoupl dolů… dolů… dolů…, aby se s další vlnou trhavě a v silné vodní spršce vydal opět vzhůru. Bolely nás všechny svaly, byli jsme vyčerpaní i psychicky a všude po podlaze se válely střepy nádobí. Většina cestujících a pár členů posádky měli již výrazně nezdravou zelenou barvu v obličejích. Já i Paul jsme měli to štěstí, že jsme se projevili jako dobří námořníci s kachními žaludky – jedno ráno jsme patřili k dvěma z pěti jiných pasažérů, kteří se zvládli dostavit na snídani.

Do té doby jsem na moři strávila jen málo času, a to během druhé světové války po cestě do Asie a pak zpět do USA. Paul naproti tomu zažil na moři snad každé možné počasí. Ve dvacátých letech, kdy si nemohl dovolit studovat na univerzitě, plul z USA na ropné lodi až do Panamy, pak se svezl na malém trajektu z Marseille do Afriky, přeplul Středozemní moře a Atlantik z Terstu do New Yorku, nalodil se na škuner, který se plavil z Nového Skotska do Jižní Ameriky a za války krátce sloužil na lodi v Čínském moři. Prožil si na mořích a oceánech vodní tornáda, hromy a blesky a spoustu jiných projevů „elementárního násilí přírody“, jak sám prohlašoval. Paul byl prostě někdy opravdový macho, jindy zase tichý, důkladný a intelektuálně založený muž. I když trpěl velkou závratí, patřil k těm lidem, co jsou schopní v prudké bouři vylézt až na špičku lodního stožáru. Bylo typické, že na palubě Ameriky si v podstatě dělal starosti za nás oba.

Paul dostal nabídku vést výstavní oddělení pro USIS (Informační servis USA) na americké ambasádě v Paříži. Jeho úkolem bylo napomoci propagaci francouzsko-amerických vztahů prostřednictvím výtvarného umění. Šlo o jakousi formu kulturní propagandy a Paul se na tuto práci výborně hodil. Ve dvacátých letech totiž v Paříži žil, mluvil skvěle francouzsky a zbožňoval francouzskou kuchyni a víno. Paříž byla jeho nejmilejší místo na celém světě. Takže když mu vláda tuto práci nabídla, okamžitě po nabídce skočil. A já se vydala s ním – jako svého druhu takové velké zavazadlo.

S Paulem jsme se shodli, že cestování zafunguje jako test našeho manželství. Jestli dokážeme pozitivním způsobem využít všechen chaos a nečekané události, které cestování z místa na místo nevyhnutelně provázejí, pak zajisté dokážeme stejně hladce proplout i zbytkem našeho společného života. A do té doby se nám to velmi úspěšně dařilo.

Seznámili jsme se na Cejlonu v létě 1944, kam nás oba umístil Úřad pro strategické služby (OSS), předchůdce dnešní organizace CIA. Paul byl umělec a dostal za úkol vytvořit „válečné pracovny“, v nichž by mohl generál Mountbatten analyzovat zprávy zaslané na velitelství našimi agenty na bojištích. Já jsem vedla tamní registr a mou náplní práci bylo mimo jiné zpracovávání zpráv od agentů z válečného pole a další přísně tajné dokumenty. V pozdějších válečných letech jsme byli s Paulem převeleni do čínského Kchun-mingu, kde Paul pracoval pro generála Wedemeyera a naše namlouvání pokračovalo nad lahodným čínským jídlem.

Přestože jsme se setkali v zahraničí, válečný pobyt v Asii jsme rozhodně nepovažovali za opravdový život v cizině: pracovali jsme sedm dnů v týdnu, přespávali v ubytovnách a byli jsme neustále připraveni sloužit armádě.

Teď však válka skončila. V roce 1946 jsme se vzali, žili jsme dva roky ve Washingtonu a nyní jsme se stěhovali do Paříže. Od svatebního dne, tedy od 1. září 1946, jsme byli neustále něčím tak zaměstnaní, že jsme neabsolvovali ani opravdovou svatební cestu. Možná že tedy pár následujících let v Paříži nám všechno vynahradí, možná že půjde o jakousi svatební, i když samozřejmě pracovní, cestu. V každém případě to znělo našim uším jako skvělý plán.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ