Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Copyright © ashley carrington, Florida, USA,

Translation © Jesika Schaft, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu Jessica oder in der ferne lockt das glück

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-318-3 (ePub)

ISBN 978-80-7543-319-0 (mobi)

Věnováno R.M.S., jenž mi vždy dodával sil a nikdy ve mě nepřestal věřit

1

Trestaneckou kolonii Nový Jižní Wales halila temně černá noc. Dva nepřátelé na život a na smrt znovu stanuli proti sobě. Guvernér William Bligh, nepřáteli a posměváčky nazývaný Kapitán Chlebovník anebo také Bounty-Bligh, přijal Johna MacArthura v pracovně své rezidence, postavené na východním břehu malebné sydneyské zátoky. Vnitřně vřel potlačovaným vztekem, že ho okolnosti k takovému kroku vůbec donutily. Jinak by se s velkostatkářem MacArthurem rozhodně nebavil. Dokonce ho musel o setkání požádat, k čertu! Přitom by ho nejraději dal zavřít, až by někde zčernal v řetězech.

„K vašim službám, Excelence,“ upozornil na sebe John MacArthur, když ho sluha uvedl a zavřel za ním vysoké dvoukřídlé dveře. V hlase měl lehce posměšný tón, jako by věděl, jak moc je guvernérovi toto pozvání proti srsti. Dal tím totiž v podstatě jasně najevo, že si o skutečném rozdělení sil v Novém Jižním Walesu nedělá iluze.

Guvernér Bligh stál u okna s rukama založenýma za zády. Bylo mu třiapadesát let. Jeho hranatá, rozložitá postava působila majestátně. Tělo vždy držel rovně jako pravítko. Většinu svého života strávil na palubě. Lodi, které měl na povel, řídil s přísností samovládce. Diplomacie k jeho silným stránkám nepatřila, v pozici guvernéra této kolonie se od něho však očekávala. Proto bylo jeho povinností – proklatou povinností – zabývat se i lidmi jako je tenhle bezectný MacArthur!

Prudce se ke svému pozdnímu návštěvníkovi otočil. Měl se naprosto pod kontrolou, takže se mu na větrem ošlehané tváři popuzení nezračilo.

Oba protivníci se na sebe chvíli mlčky dívali. Elegantně oblečený čtyřicátník John MacArthur stál u dveří a tvářil se lhostejně. Měl ostře řezaný nos a zvlněné černé vlasy sčesané dopředu, aby zakrývaly prořídlost. Probodával Bligha pohledem a vyzařoval pověstnou sebejistotu, kterou často dováděl až na hranici únosnosti.

Zavilé mlčení konečně porušil MacArthur. „Požádal jste o tento rozhovor, Excelence. Jistě se nemýlím, když předpokládám, že se jedná o velice podstatné záležitosti, které jste si přál se mnou projednat ještě v tento pozdní čas.“ Gesta, která dělal svou pozlacenou holí, dojem samolibosti ještě podtrhovala.

Bligh se zatvářil nevrle. Právě tohle na MacArthurovi nenáviděl ještě víc než to jeho intrikánství. Arogantní úhoř! A to i tváří v tvář jemu, guvernérovi a zástupci krále! Bligh se musel znovu ovládnout, aby MacArturovi neodpověděl svým hrubým, tvrdým způsobem.

„Neobjednal jsem si vás…,“ odpověděl a vědomě se vyhnul výrazu „požádat“ – nebude ho přece v jeho nafoukanosti ještě podporovat, ačkoli rozkazovat mu už skutečně nemohl, když odložil důstojnickou hůlku. „Neobjednal jsem si vás, abych s vámi cokoli projednával, pane MacArthure, ale abych vám dal dobrou radu. Abych vás varoval!“

Velkostatkář MacArthur patřil k nejbohatším mužům mladé kolonie. Patřila mu největší farma s tisíci akry nejlepších pastvin nedaleko Parramatty. Teď se zatvářil překvapeně a povytáhl obočí. „Abyste mě varoval, sire? Ten výraz mě poněkud udivil, abych tak řekl.“

„Jestliže hodláte dál takhle pokračovat, tak brzy opravdu budete mít důvod k divení!“ poznamenal Bligh.

„Hovoříte v hádankách a já nehodlám ztrácet čas jejich řešením, pane!“

„Však vy přesně víte, o čem mluvím!“ vyštěkl guvernér vztekle. Co do horkokrevnosti se oba muži jeden druhému vyrovnali. Bligh byl právě tak vznětlivý a současně povýšený jako jeho úhlavní konkurent v této kolonii. Byl si toho vědom, ale sám sebe považoval za lepšího, protože jeho jednání bylo vždy spravedlivé. Koneckonců to potvrdil i válečný soud, který zkoumal události, předcházející vzpouře na jeho lodi Bounty. To bylo v roce 1789, před více než osmnácti lety.

„Při vší úctě, pane, já opravdu nechápu, o čem mluvíte.“ John MacArthur se nadále tvářil nedotčeně, vskrytu se však guvernérově rozčilení posmíval. Před půldruhým rokem, v srpnu roku 1806, vystřídal Bounty-Bligh guvernéra Kinga. Nastoupil, aby prolomil rumový monopol, vybudovaný MacArthurem a jeho přáteli z důstojnického sboru spolu s několika schopnými obchodníky. Kolonii vládl rum, a tím, že měli v rukou obchod s ním, měli v rukou skutečnou moc. Oni, a ne guvernér – ať se jmenoval, jak chtěl. Bylo tomu tak už za časů guvernérů Huntera i Kinga, a nezměnil na tom nic ani tvrdohlavec Bligh, kterého jim sem poslal Koloniální úřad z Londýna.

Bligh zaťal ruce do pěstí. „Vy a vaši přátelé oficíři ze Sboru Nového Jižního Walesu sabotujete mé rozkazy a nařízení…, stejně jako jste sabotovali mé předchůdce!“

John MacArthur se napřímil. „Jste guvernér této kolonie, to vás však neopravňuje k tomu, abyste svobodného muže obviňoval z takových věcí! Vaše poznámky zraňují mou čest, pane, a za to bych vás mohl vyzvat na souboj!“

Blighovi se na obličeji objevil opovržlivý úšklebek. „Tak, jako jste před pár lety, když jste ještě nosil královský kabátec, vyzval na souboj svého představeného, velitele oddílu, jehož rozkazy se vám nezamlouvaly? Byl byste za to zasloužil oprátku!“

„Žaloba se ukázala být bezpředmětnou, k jednání před vojenským soudem nedošlo – pokud jste to zapomněl,“ odsekl MacArthur.

Bligh se na něj vztekle díval. Jistěže to nezapomněl, navíc také přesně věděl, proč MacArthura v Londýně před ten soud nepostavili. Detailně propracovaný spis obžaloby, který guvernér King poslal do Anglie spolu se zatčeným Johnem MacArthurem, navzdory nejpřísnějším bezpečnostním opatřením v průběhu několikaměsíční plavby zmizel. V Londýně pak MacArthur zmobilizoval své četné příznivce a vlivné přátele ve svůj prospěch. Důstojnickou kariéru sice pověsil na hřebík, nicméně do Nového Jižního Walesu se vrátil nejen bez trestu, nýbrž doslova jako vítěz – v ruce darovací listinu na pozemky, které jeho farmu zvětšily o mnoho tisíc akrů živné půdy. Fakt, že už nenosil uniformu, nikterak neomezil jeho vliv na přátele důstojníky ani na monopol.

„Já vím, že máte soubojové pistole vždycky rychle po ruce,“ odvětil Bligh ledově, „ale já vám tohle zadostiučinění neposkytnu. Jsme tu mezi čtyřma očima a já vám naposledy říkám, že vašemu chování už dál nehodlám nečinně přihlížet.“

„Jsem farmář, a stejně jako kterýkoli jiný svobodný osadník mám právo bránit své zájmy. Vaše obvinění jsou groteskní!“

„Ach tak? Nebuďte směšný! Každý v kolonii ví, že se svými přáteli provozujete vzkvétající obchod s rumem a že ten váš rumový monopol celou kolonii dusí.“

„Pane! To si vypro…,“ vyjel MacArthur zle.

Bligh ho prudce přerušil. „Nechte mě domluvit! Já vím, že vy i ti vaši… kamarádi provozujete nelegální rumové destilky, a sice od té doby, co dovoz alkoholu dávám přísně kontrolovat. A vím, že ty patoky prodáváte a neskutečně na tom vyděláváte. Ale teď máte utrum!“

„Já už tu takové… zhůvěřilosti… nehodlám dál poslouchat, pane!“ odpověděl John MacArthur dotčeně. „Myslel jsem, že bychom mohli najít kompromis, všeobecně prospěšný kompromis…“

„Jak se vy vůbec opovažujete mluvit o všeobecné prospěšnosti?“ obořil se na něj Bligh. Hlas se mu třásl zlostí. „Vás přece všeobecný prospěch nezajímá ani zbla! Vám přece jde jedině o to si nacpat kapsy. Že přitom ničíte kolonii, vás přitom tanguje stejně málo jako osud trestanců, co se tím vaším pančem uchlastají k smrti!“

MacArthurovi stoupla krev do hlavy. „Tak už dost, guvernére!“

„Ne, to ještě zdaleka není dost!“ zahřměl Bligh na odcházejícího MacArthura. Ve tváři se mu zračila nenávist. „Já už ty vaše intriky a vaše povstalecké chování vůči králi trpět nebudu. Bylo to moje poslední varování, pane MacArthure, rozuměl jste?!“

MacArthur rozrazil dveře a ještě jednou se otočil k Blighovi. „Rozuměl jsem vám velice dobře, guvernére!“ To oslovení doslova vyplivl. „Ale vy jste zjevně nepochopil, že tu nejste na válečné lodi, kde je vaše slovo zákonem a kde můžete neomezeně vládnout nad životem a smrtí! Tohle je kolonie, tady platí jiné zákony, a platí i pro vás!“ Na odpověď nečekal, otočil se na podpatku a dveře za sebou prudce zabouchl.

„Ten hajzl!“ zahřměl Bligh, popadl svou hliněnou fajfku a mrštil jí o stěnu. Rozletěla se na tisíc kousků.

Byl vzteklý na MacArthura i sám na sebe, protože se zase jednou nechal strhnout k citovému výlevu. Unaveně dosedl do koženého křesla. Najednou se cítil strašlivě unavený a starý.

Jak podivně mu život změnil směr… Vždycky býval mořský vlk. S kapitánem Cookem se jako kormidelník plavil kolem světa, jako kapitán si v krvavých námořních bitvách pod lordem Nelsonem vysloužil nejvyšší ocenění, vešel do historie jako hrdina. Kdo jiný se může pyšnit takovými skutky? Když ho ti proklatí vzbouřenci s devatenácti věrnými vysadili v Jižním moři v malé, otevřené bárce, počítali s tím, že to žádný z nich nepřežije. Jemu se však podařilo nepředstavitelné: téměř bez vody, bez jídla a navzdory bouřím a nepřátelským domorodcům je v té kocábce dopravil do Batavie. 4 000 námořních mil. Byl to námořnický mistrovský kousek, který z něho v Anglii udělal hrdinu.

Vzdychl. Jak poctěn se cítil, když mu pak nabídli post guvernéra trestanecké kolonie, založené teprve roku 1788. „Jste muž železné vůle, jak prokázala minulost, a víte, jak zajistit právo a pořádek.“ Tak mu tenkrát v Londýně podkuřovali. „Takového muže, který se umí prosadit, teď v Novém Jižním Walesu potřebujeme. Postarejte se, abyste tam dole v té kolonii nastolil pořádek. Ať už konečně zmizí ze světa ta nešťastná historie kolem rumového monopolu. Kdybychom zrovna nevedli válku s Francií, nahradili bychom Sbor Nového Jižního Walesu řádnými vojenskými oddíly. Teď však nemůžeme postrádat jediný regiment. Napoleon nám dává do těla. Ale vy to zvládnete!“

William Bligh se hořce zasmál. Také věřil, že se mu podaří vnést do kolonie pořádek a zlomit rumový monopol. Jenže nepočítal se Sborem. Místo aby guvernéra podporoval a zajišťoval provádění jeho nařízení, postavil se od prvního dne proti němu. Ať Bligh podnikl cokoli, bylo to, jako by narážel do neviditelné zdi.

Nejvíc ho na té záležitosti rozčilovalo, že Sbor Nového Jižního Walesu ještě nikdy nepřičichl k prachu bitvy. Jak oficíři, tak obyčejní vojáci se sotva lišili od trestanců, na něž měli dohlížet. Byli zkorumpovaní a jejich chování neznalo skrupulí, deportovaní vězni jim byli vydáni na milost a nemilost. Stejně bezohledně jednali s kýmkoli, kdo se postavil do cesty zájmům jejich rumového impéria.

Vstal z křesla a přistoupil k oknu. Nehnutě zíral do tmy. To, co MacArthurovi prve vmetl do obličeje, byla pravda. Kolonii vládl rum. Trestanci bez svého přídělu nebyli schopni pracovat. Kdykoli chtěli malí farmáři něco prodávat nebo kupovat, museli se smířit s rumem jako měnou. Zkorumpovaná parta oficírů se postarala, aby obyčejní lidé dostali do rukou co nejméně mincí, a neuvěřitelně na tom vydělávala.

„…a celá kolonie tím pomalu, ale jistě jde do háje!“ procedil Bligh mezi zuby. Místo aby se Sbor s potřebnou energií a přísností zabýval potlačováním nepravostí všeho druhu, podporoval – ba dokonce povzbuzoval MacArthura a jeho komplice. Stačilo se jen podívat k západnímu břehu, kde se rozprostírala sydneyská čtvrť neřesti. Jen to tam září, jako by byl den. Pochodně a lucerny osvětlují změť ubohých jílových a prkenných chatrčí, stanů a několika málo cihlových domků. Vřava opilců, hráčů a děvek jako by byla slyšet až sem. Ta čtvrť se jako plíseň rozrostla hned za pevností a vojenskými ubytovnami na skalnatém výběžku nazvaném prostě The Rocks.

Bligh zvedl pravici, ruku sevřel v pěst a udeřil jí do rámu okna, až se drahé sklo otřáslo. „Já ti ukážu, zač je toho loket, MacArthure, tobě i těm tvým komplicům! Já těmhle nehoráznostem udělám přítrž. Ano, udělám. Bůh ví!“

2

V nehoráznostech všeho druhu se Sally Roebucková vyznala velmi dobře, vydělávala si jimi na živobytí. Byla to kyprá, už poněkud odkvetlá blondýna, odseděla si svůj trest a už sedm let si mohla v Novém Jižním Walesu dělat, co se jí zachce.

Služby, které nabízela, se ve čtvrti Rocks těšily stejně živé poptávce jako pálenka, portské a jiné alkoholické tekutiny, které se všude prodávaly. Byla jednou ze tří prodejných dívek u Mámy Joe, které patřila jedna z nejhorších místních rumových špeluněk.

Na Mámě Joe nebylo – snad kromě toho, že měla ráda sladké likéry – pranic ženského. Hlas měla jako struhadlo, vlasy krátké jako strniště a obličej neforemný a zjizvený. Přitažlivá byla asi jako kovářské kladivo. Nikdo nevěděl, jak se doopravdy jmenuje, mužskou formu jména neměla však jistě jako přezdívku náhodou. Nebyla vysoká, ale přesto působila mohutně, celá hora svalů. Kdo ji potkal v temné uličce, nejspíš ji považoval za zápasníka, a pro jistotu se klidil z cesty.

Máma Joe ve svém podniku nemívala šarvátky – a když už k nějaké došlo, netrvalo dlouho a původce neklidu byl odstraněn. O to se totiž postarala Máma Joe osobně. Právě proto se Sally Roebucková rozhodla pracovat právě tady. U Mámy Joe byly šlapky v bezpečí. Ještě nikdy tu neměla potíže se zákazníky, ať už byli sebeopilejší.

Až doteď.

„Ne! To teda dělat nebudu!“ vyjekla Sally a pleskla tlusťocha po ruce. Byl to říční kapitán Jonas Duckworth. Oslovila ho ve výčepu, domluvili se na ceně, pak ho zavedla do jedné ze tří komůrek, kam se ani postel nevešla. Byly tam jen zavšivené deky, pohozené na udusané jílové podlaze. Víc žádný mužský za těch pár penny, co za rychlé ukojení svých pudů zaplatil, opravdu nemohl očekávat. Jestli si tenhle fousatý smrdutý nadutec myslí, že udělá víc, než že si vyhrne sukni, tak pozná zblízka Mámu Joe.

„Tak se nedělej, ty jedna čubko!“ vztekal se Jonas Duckworth. „Dolů s těma hadrama! Já tě chci beze všeho! Zaplatil jsem si to!“

„Za to jsi teda nezaplatil. Žádný svlíkání nebude, jasný? Nikdy!“ odsekla Sally prudce a vší silou se snažila vyprostit z jeho sevření.

„Ty se nesvlíkneš? A že prej nikdy? No tak to se ještě uvidí!“ zahřímal a shodil ji na zem.

Sally dopadla hlavou na tvrdou podlahu a na okamžik ztratila vědomí. Okamžitě se však probrala, jakmile ucítila mozolnatou ruku toho neomaleného chlapa na svých prsou. Bránila se a vzpírala se. Duckworth jí hrábl do výstřihu a škubl. Látka halenky se roztrhla jako papír a tlusťoch se potěšeně šklebil a zíral na nahou kůži.

„No vidíš. Teď začínáš bejt k světu!“ funěl a držel ji jednou rukou na podlaze, zatímco se druhou rukou snažil roztrhnout zbytek šatů.

Sally vší silou volala Mámu Joe.

Vzápětí se mocným kopnutím rozletěly dveře a v nich se objevila mohutná postava majitelky podniku.

„Ruce pryč od tý holky!“ zaburácela hlasem dunícím jako vybuchující sopka.

„Koukej zmizet, ty stará bréco!“ zavrčel kapitán, aniž se ke dveřím ohlédl. „Zaplatil jsem a teď si dopřeju, na co mám nárok!“

„Já ti ukážu, na co máš nárok!“ zařvala Máma Joe a rozmáchla se holí, se kterou uměla zacházet stejně dobře jako šermíř svým kordem.

Jonas Duckworth vyjekl bolestí a překvapením. Sally okamžitě pustil, otočil se a vyskočil na nohy. Chtěl se na hospodskou vrhnout, ale to už ho hůl plnou silou zasáhla do pravé paže. Do krví podlitých očí mu vyrazily slzy. Zavrávoral ke zdi. Ruka mu visela podél těla schlíple, jako zmrtvělá, a jemu bylo jasné, že té noci už žádné rány rozdávat nebude.

„Tak co, kapitánku? Máš dost nebo ti má Máma Joe zchladit i druhou ruku, abys s ní už nemoh nikoho ošahávat?“ uchechtla se.

„Ty zpropadená mrcho!“ zasípal Jonas Duckworth.

„Úplně mi roztrhal šaty!“ naříkala Sally.

„Však on za ně zaplatí!“

„Tak na to zapomeň!“

Hůl praštila do jílové stěny necelou délku palce od jeho hlavy, až se zaprášilo. „Ale zaplatíš, kapitánku!“ zavrčela hospodská.

Jonas Duckworth se na ni nenávistně podíval, pochopil však, že na ni nemá. Sáhl do kapsy záplatovaného, flekatého kormidelnického kabátu a hodil Sally pár mincí. „Mor na vás, kurvy jedny!“

„Koukej vypadnout! A hejbni sebou, nebo ti ukážu!“ Máma Joe ustoupila ode dveří.

Říční kapitán vyklopýtal z komory a držel si bolavou ruku. Pokojíky děvek spojovala krátká chodba s výčepem, kde bylo jako každou noc ještě živo. V umolousané, zakouřené špeluňce se tlačily aspoň dva tucty mužských a všichni už byli dost v náladě. Nízký prostor vyplňovalo hlasité halekání a chechtání, páchlo to tu potem, tabákem a lacinou pálenkou.

Máma Joe odhrnula potrhané pytle, které sloužily jako závěs mezi výčepem a chodbou. „Ať už tě tady nevidím!“

Jonas Duckworth se kolem ní protlačil. Byl rád, že si ho jinak nikdo nevšímal. Jak mohla Máma Joe v tomhle rámusu vůbec křik té holky slyšet? Ale což!

„To si piš, že se uvidíme!“ neodpustil si tlustý kapitán výhrůžku. „Tohle ti neprojde, na to vem jed!“

Máma Joe si s opovržením odplivla. „Jen si posluž. Když teda budeš chtít zpřerážet všechny kosti, buřte! Pro mě za mě…“

Od skupiny hostů se oddělil středně velký chlap s drakem vytetovaným na odhalené hrudi a vykročil k Duckworthovi. Šel zeširoka, jak se pohybují námořníci. Šlachovitou ruku měl na vyřezávané rukojeti nože, zastrčeném po boku. Byl to Nick Slayton, Duckworthův palubní důstojník.

„Děje se něco, kapitáne?“ zeptal se a podíval se úkosem na Mámu Joe.

„Zmizte. Oba!“ sykla hospodská.

„Chátra mizerná!“ ulevil si Duckworth a pokynem hlavy naznačil svému důstojníkovi, aby ho následoval. Vztekle zamířil k východu. „Čím dřív budem z týhle zasmrádlý díry pryč, tím líp.“

„Co se stalo, kapitáne?“ chtěl vědět Nick Slayton, jakmile se zastavili venku na zaprášené ulici.

„Co by se mělo stát, krucinál?“ vypěnil kapitán. „Ta malá kurva, co mě vzala dozadu, mě nejdřív pěkně rozpálila a pak začala bejt cimprlich jak ňáká prudérní slečinka z dívčí školy. No a pak se do toho začala míchat ta baba.“

Nick Slayton se na něj škodolibě podíval. To se opravdu nestávalo často, že by se panovačnému kapitánu Duckworthovi někdo odvážil postavit, a ke všemu i vyšel z šarvátky jako vítěz. „Vypadá to, že máte v poslední době tak trochu pech,“ rýpl si.

„Drž klapačku, chlape!“ zabručel Duckworth.

Nick Slayton si toho nevšímal. Věděl, že je nejlepší muž na Enterprise, a že si kapitán rozhodně nemůže dovolit ho vyhnat. Tím měl určitá privilegia a byl jediný, na koho se Jonas Duckworth obracel s důvěrou a s kým probíral případné potíže.

„Víte vy vůbec, že jste v poslední době dost podrážděný, kapitáne?“

„Hm…“

„No od té doby, co vám Jesika Bradingová udělala čáru přes rozpočet,“ na to Nick Slayton.

„Taková pitomost! Co to žvaníš?“ prskal Duckworth a bojovně vystrčil bradu, jako by se na Slaytona chtěl vzápětí vrhnout, aby si ve svém bezmocném vzteku ulevil.

„Dáme si ještě někde skleničku?“

„Ne! Jdeme zpátky na loď!“ zavelel kapitán.

Nick Slayton lhostejně pokrčil rameny. „Jak je ctěná libost.“

Šli čtvrtí Rocks dolů do přístavu, kde kotvila Enterprise, a Jonas Duckworth se halil do zlověstného mlčení. Při jeho halasné, žvanivé povaze to bylo dost netypické.

Duckworthova šalupa byla stejně neupravená a zanedbaná jako její majitel. Paluba byla samá špína, lanoví se nesrovnané povalovalo všude kolem, plachty vypadaly spíš jako hromada hadrů, určená ke spálení.

„Půjdem ke mně do kajuty,“ zavelel Duckworth a klopýtal dolů po schůdcích. „Něčeho se napít.“

Nick Slayton se pobaveně ušklíbl a následoval ho. Bylo mu jasné, že si s ním kapitán bude chtít promluvit. Vsadil by se, že půjde o Jesiku Bradingovou.

A sázku by vyhrál…

Jonas Duckworth rozžal v zadní kajutě lampu, naplnil dva poháry pálenkou z břichaté, proutím obtočené lahve a usadil se do křesla. Sotva dosedl, spustil: „Ať mě spere čert, jestli mi Jesika Bradingová udělala čáru přes rozpočet!“

Nick Slayton pozvedl obočí. „No a neudělala snad, kapitáne?“

„Zkouší to. Ale na mě si nepřijde!“

Důstojník si pořádně přihnul. Enterprise patřila k několika málo lodím, které zásobily osadníky na řece Hawkesbury vším možným zbožím a naopak svážely jejich úrodu do Parramatty a Sydney. Osady v divočině na Hawkesbury ležely nejméně dva dny cesty volským potahem od Sydney, tudíž byli tamější farmáři na transport po řece odkázaní. K nim patřila i Jesika Bradingová, která se po násilné smrti manželově stala majitelkou Seven Hills, jedné z největších a nejvýnosnějších farem trestanecké kolonie, rozkládající se na ploše více než 3 000 akrů.

Úrodu ze Seven Hills vozila do Sydney celá léta loď Enterprise. Do té doby, než Jonas Duckworth ve své hamižnosti propadl pochybnému nápadu zvýšit poplatek za snop obilí z jednoho šilinku a jedné pence na šilink a šestipenci. Domluvil se na tom s dalšími majiteli říčních lodí a předpokládal, že tím bude mít farmáře v hrsti a bude je moct vydírat. I Jesiku Bradingovou. Ta však odmítla nové ceny se skřípotem zubů akceptovat, jako to udělali jiní farmáři. Namísto toho přijala hozenou rukavici a ukázala mu zuby.

„Já bych teda opravdu řekl, že vám tahle Bradingová udělala pěkně tlustou čáru přes rozpočet,“ odporoval Nick Slayton svému kapitánovi. „Není už na nás odkázaná, patří jí padesát procent Komety. Udělala dost chytrej krok, že se rozhodla do transportu investovat sama a koupit podíl na lodi. Kometa je pěknej škuner, plachetnice jedna báseň. Kapitán Rourke se ve svým řemeslu vyzná.“

Duckworth nevrle mávl rukou, až mu z poháru vychrstl obsah. „Patrick Rourke je mizernej Ir a zrádce! Pověsit by ho měli! Ale on za to zaplatí, že nám vpadnul do zad!“

„Měl dluhy a Bradingová mu zjevně nabídla tolik, že to nemoh odmítnout,“ pokrčil rameny Slayton. „Jedno je jistý, kapitáne. Ty vaše vysoký ceny neudržíte. Kometa prej bere zakázky za starou cenu a na první plavbu po Hawkesbury už vyrazí brzo.“

„To bych se na to podíval!“ vyjel Duckworth. „Já přece nebudu poslouchat nějakou zpropadenou ženskou!“

Nick Slayton si vzpomněl na scénu v hospodě u Mámy Joe, považoval však za chytřejší svého kapitána dál neprovokovat. „Jesika Bradingová má mezi sedláky na Hawkesbury dost dobrou pověst,“ poznamenal klidně. „Lidi ji respektujou, a když Patrick Rourke pojede za starý ceny, přizpůsobí se tomu dřív nebo pozdějc i další lodě. A kdo pak bude chtít platit šilink a šestipenci vám, kapitáne?“

Duckworth po něm vrhl vražedný pohled. „Mluvíš, jako bys byl na její straně, Nicku!“

„Já jsem na vaší výplatní listině, kapitáne,“ opáčil důstojník podrážděně. „Ale tohle je prostě fakt. Jesika Bradingová tuhle přetahovanou vyhrála, ať se vám to zamlouvá nebo ne.“

„Zatím nevyhrála vůbec nic!“ odplivl si Duckworth. Z očí mu sršela nenávist, jeho zjizvená tvář, rámovaná rozcuchaným černým plnovousem, se zkřivila do ohyzdné grimasy. Nikdy jí nezapomene, že ho nejprve celé měsíce vodila za nos a pak z něj svým překvapivým spolčením s kapitánem Rourkem udělala před všemi ostatními říčními kapitány blbce.

„Jistě, patří jí půlka Komety, ale to ještě nic neznamená. Však mě už něco napadne a pak jí ukážu, že s Jonasem Duckworthem není radno špásovat!“

„A jakpak to chcete navlíknout?“ ptal se důstojník.

Duckworth prudce na stůl postavil koflík. „Jen se nestarej. Já něco vymyslím. Léto teprve začalo a do sklizně je ještě dost času. Do tý doby já s Jesikou Bradingovou a Patrickem Rourkem zúčtuju.“

„Tak to jsem zvědavej,“ poznamenal Nick Slayton.

„Neříkals, že Rourke brzy vyrazí směr Hawkesbury?“ nakrabatil čelo Duckworth.

„Jo, prej už nazítří.“

„Jenže my tam budem před ním!“ rozhodl Jonas Duckworth náhle. „Vyžeň tu línou chásku z pelechů, Nicku! Vyrážíme!“

„Teď v noci?“ podivil se důstojník. „To je přece nebezpečný…“

„Chceš mě snad poučovat, chlape?“ obořil se na něj kapitán zle. „Znám tady ty vody jak svý boty. Navíc máme příhodnej vítr. Tak sebou hni a dostaň tu ožralou bandu na palubu!“

„Jak myslíte, kapitáne.“ Nick Slayton odstavil svůj rumový pohárek a s vrtěním hlavy odešel z kajuty. Jonas Duckworth mu dobře platil. Čas od času si však říkal, že by si měl najít jinou loď – a jiného kapitána. Takového, který by nebyl tak nevypočitatelný a despotický jako Jonas Duckworth.