Obsah

Romány Karla Cubecy vydané v nakladatelství Alpress

Hlavní místa a postavy románu

Faraonův následník

Romány Karla Cubecy vydané v nakladatelství Alpress

Sága rodu Irvingů

(Romány z Jihoafrické republiky a Austrálie o zlatokopecké rodině)

Prokletí zlatokopů (2005) • Zlato Afriky (2006) • Zlatá skrýš (2007) • Tajemství skrytého kláštera (2008) • Poselství v dlani (2011) • Písky času (2013)

*

A Bůh mlčel… (2009)

(Samostatný válečný román z 1. sv. války v Německé východní Africe)

*

Ve spárech osudu (2010)

(Životopisný román o Sebastianu Leopoldovi Richardu von Kaunitz)

*

Pravá tvář anděla (2012)

(Dobrodružný román z námořní plavby k Ostrovům koření ze 16. st.)

Kdo probudí hvězdy (2014)

(Historický román z východní Austrálie v období 1500 let př. n. l.)

*

Kawa 9 (2015)

(Emotivní příběh o tom, jak se křovák Kawa 9 dostal z pralesa až do Prahy a ovlivnil při tom dějiny Evropy a světa)

*

Kdo jsme? Obecná teorie vědomí, času, prostoru a bytí (2015)

(Psané přednášky o principu existence a zamyšlení nad podstatou vědomí, světa a života)

Copyright © PaedDr. Karel Kostka, MBA, Ph.D., 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © PaedDr. Karel Kostka, MBA, Ph.D., 2016

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-360-2 (ePub)

ISBN 978-80-7543-361-9 (mobi)

Hlavní místa a postavy románu

Hurdami – sídlo faraona Ahu

Nús – městečko, kde faraon prožil dávnou lásku

Hotum – starý velitel armády

Ahu – faraon

Ram – člen rady, nepřítel faraona, následník

Parid – velitel faraonovy ochranky

Lotris – Paridova budoucí manželka, faraonova dcera

Batum – zástupce Parida, Ramův muž

Hypol – nejlepší Ramův přítel

Meritamm – otrokyně, dávná milenka a láska faraona

Iter – řeka Nil

Putifar – otrok

Seléna – nemanželská dcera faraona a Meritamm

Ahujeb – vnuk faraona Ahu, syn jeho dcery Selény

Thum – zástupce Parida

Lu – učitelův žák a posel

Nomarcha – představitel kraje v okolí Nús

Žhavé slunce nad nedohlednou hnědavou pouští a mohutným tokem Iteru, obklopeným sytou zelení, bylo před tisíciletími němým svědkem fascinujícího zrození civilizace, která ve svých dlouhých dějinách přinesla nejenom řadu kolosálních a monumentálních staveb, ale zapustila též kořeny naší moderní současnosti.

Díky písemným a obrazovým záznamům, dochovaným na papyru i v kameni, máme možnost z daleké budoucnosti nahlížet zpět do tajemného světa starého Egypta, který po tři tisíce let představoval vrchol lidské civilizace, než jej pohltilo řecko-římské antické zřízení.

Pojďme se přenést do doby, která se mnohým může zdát dávno mrtvá, a poslechněme si příběh, který mrtvým není a nemůže být, protože vše, co se kdy na této Zemi událo, je podrobně zaznamenáno v knize věčnosti.

Karel Kostka-Cubeca

Faraonův následník

Strašlivá žlutá nemoc devastovala města a vesnice Dolního Egypta a kosila nemocné bez ohledu na jejich věk, bohatství či postavení. Rychle se rozšiřovala i do dalších částí země a před několika dny zasáhla také Horní Egypt.

Povozy plné zesnulých se pomalu sunuly ulicemi a mátožní sběrači mrtvol je apaticky následovali.

Ničím zvláštním se od nákladu na vozech neodlišovali, kromě toho, že se zvolna pohybovali, a tím ještě alespoň trochu prokazovali svoji životaschopnost.

Boží trest přišel znenadání, a ztělesnění boha na zemi faraon Ahu se skrýval s celou svojí rodinou a s rozsáhlým dvorem za hradbami svého sídelního města Hurdami, kde panovala stísněná a ponurá nálada.

Egypťané ovšem faraona nijak neodsuzovali.

Neznámé onemocnění začínalo horečkou a mokvavým ekzémem následovaným červenou vyrážkou po celém těle a výronem vředů, z nichž se už po jednom dni tlačil prasklinami žlutý hnis. Prakticky ve všech případech končilo smrtí.

Lékaři, kněží bohyně Sachmet i nejrůznější čarodějové a znalci magických obřadů, rituálů a zaříkávání se od rána do večera snažili pomáhat nemocným, modlili se, přinášeli nejdražší oběti, ale nic nepomáhalo.

Bez úspěchu se na „žluté podsvinče“, jak lidé žlutou nemoc nazývali, zkoušely nejrůznější léky z rostlin, nerostů i živočichů, ve velkém se spotřebovávaly například máta, anýz, pistácie, fíky sykomory, šafrán, sezam, tamaryšek, terpentýnová silice, cizrna, čočka, cibule, pelyněk, česnek, senna, vyráběly se klovatiny a odvary z akácie, vrby a myrhy…

K utišení největších bolestí se používal mák, pivo a víno, bohatší lidé si mohli dovolit i narkotika z květů lotosu…

Nezabírala ovšem ani kuchyňská sůl, natron, sirník olovnatý, okr nebo amoniak, a ničemu nepomáhaly ani masti z hadího, hrošího, lvího, kozorožčího, krokodýlího či husího sádla, ani pasty z rozdrcených hadů a ještěrek.

Ženy si vkládaly do pochvy datle, které měly čistit vnitřnosti, regulovat močení, uchovat plodnost a zabránit nemoci vejít dovnitř, muži sháněli med, koriandr, fenykl a kmín, aby si mohli vařit léčivé nápoje, jenomže nemoc byla silnější než všechny lektvary na celém světě.

Zdálo se, že není síly, která by egyptský národ zachránila před nelítostnou nemocí a vymřením.

Někteří lidé byli přesvědčeni, že zachován zůstane pouze faraonův královský dvůr v Hurdami, kde podle mnohých zatím nemoc neuhodila.

Ale bylo tomu právě naopak.

Smrt řádila v královském paláci stejně jako všude jinde, jen díky příkazu mlčenlivosti se informace o tom nedostaly ven za hradby královského sídla.

Starý faraon Ahu se zatím držel a veškeré tradiční ceremonie zachovával tak, jako by se nic nedělo. Pokoušel se tím vyvolat u svého lidu zdání moci a stability, které ani neznámá choroba nemohla ohrozit.

Každodenně přijímal ve zvláštním sále, odděleném od ostatních prostor paláce, ke slyšení deputace, které jej žádaly o rady, pomoc či rozsouzení.

Všechny je poslouchal s kamennou tváří a prostřednictvím svých zástupců jim sděloval, že učiní vše, co bude moci, aby se Egypt se vším, především s řáděním strašné nemoci, vypořádal.

Nemohl ovšem učinit téměř nic, protože doba byla epidemií zmrzačená natolik, že se v ní jen těžko hledaly cesty k nápravě velkých i drobných společenských a hospodářských problémů a deliktů.

Pravidelná přítomnost faraona na shromážděních a ceremoniích ale přece jenom znamenala hodně – lidé věřili, že pokud nemoci odolá faraon, přežije i Egypt a život si zachovají také oni.

Obyvatelé tedy k panovníkovi vzhlíželi přes nepřízeň osudu s obrovským respektem.

Nešlo přitom jen o faktickou moc soustředěnou v ruce jednoho muže a současně i boha, faraon byl nositelem královského titulu používaného ve starověkém Egyptě nejenom na ceremoniích, ale i při celé řadě dalších jednání, kde byl titulován jako král Horního a Dolního Egypta, a to mělo zase velký symbolický význam.

Všeobecně byl považován za pozemského syna boha Re, nejvyššího ze všech bohů, stvořitele světa, jehož ohnivé oko je nejen vševědoucí, ale vysílá k lidem různá poselství.

Faraona, syna boha Re, tak lidé uctívali a chápali jako krále a současně jako žijícího boha Hóra.

Nejvýraznějším symbolem egyptského faraona byla dvojitá královská koruna, která představovala spojení Horního a Dolního Egypta – bílá část znamenala Horní a červená Dolní Egypt, doplněna pak byla ochranným sokolem a kobrou.

Faraon byl ctěn lidem Egypta jako duchovní vůdce a panovník, a jako zástupce a syn boha Re na Zemi ručil a zodpovídal za chod světa.

Jenomže ať faraon Ahu dělal, co dělal, žlutou nemoc zastavit nedokázal.

Chod světa i chod Egypta se mu stále více vymykal z rukou, a s každým dalším dnem si toho začínali všímat i lidé.

Jedním z důsledků bylo, že se postupně až k němu dostávala spousta informací o tom, že část egyptského lidu v Dolním Egyptě začíná reptat, a dokonce i v nejbližším okolí královského dvora mu někteří lidé přestávali věřit.

Byl po čtyřicet let velmi úspěšným faraonem, za jeho vlády Egypt zbohatl, ukončil válečná tažení a v mnoha oblastech zavládl blahobyt.

Jenomže ten nikdy netrvá věčně.

Hmotný blahobyt a ekonomická prosperita nenadělaly vůbec nic, když se objevilo žluté podsvinče rozpoutávající temné síly podsvětí. A za nimi následoval tak rychlý skok ze světla do tmy, že převozníkovi nestačily bárky, kterými by odvážel mrtvé na druhý břeh.

„Jestli to tak půjde dál,“ hořekovali nejmoudřejší mužové Egypta, „všichni dospělí budou usmrceni a Egypt zůstane v rukou nedospělých. A to bude jeho konec.“

Neměli ovšem pravdu.

Žluté podsvinče nedělalo rozdílu mezi starými a mladými, jeho dotek páchal mezi lidmi zlo bez ohledu na věk.

Začaly se dokonce ozývat hlasy, že žluté podsvinče by se nikdy neobjevilo, nebýt blahobytu a bezbřehého pocitu štěstí, protože každý blahobyt jednou skončí a jeho konzumenty zasáhne chřadnutí, zmar a ponížení. Tak už je to na světě dáno, a ta doba právě nastala.

Bohové potřebovali svět trochu srazit zpátky a žluté podsvinče jim k tomu bylo skvělým prostředkem.

„To ne,“ zvolal Ahu nešťastně, když se po celodenním přijímání deputací vrátil do svých osobních komnat. „To ne!“

V největší místnosti se na zemi u jedné z postelí choulilo několik žen a strašlivě kvílelo.

„To ne,“ opakoval Ahu jako v transu, odhodil na zem insignie své moci a dřepl si.

Jedna z žen k němu přistoupila a tiše řekla: „Dnes po poledni. Umřel tiše.“

„Má dynastie skončila,“ zašeptal Ahu a rozplakal se. „Synku můj milovaný. Synku! Proč ty a ne já?“

Roztřásl se náhlou slabostí a sotva udržel rovnováhu.

Jeho poslední syn podlehl proklaté žluté nemoci, přestože s ní statečně bojoval až do posledního dechu.

Proč jen jsem nebyl s tebou při tvém posledním výdechu, synku? pomyslel si, a proč jen jsem se s tebou nerozloučil, jak by to měl udělat každý milující táta?

Zase jsem dal přednost Egyptu před svými nejbližšími, povzdechl.

Jenomže mohl jsem jednat jinak? Odpovědnost versus láska, věčné prokletí vládců.

Faraon a král musí v první řadě plnit své vladařské povinnosti, na kterých záleží životy milionů lidí. I za cenu, že tím utrpí jeho nejbližší.

Sevřel ruku v pěst a nechal stékat slzy po lících, jako by mohly odnést z jeho duše alespoň trochu strašlivé bolesti, kterou nebylo možné potlačit.

Taková nespravedlnost. Před pár dny pomřely všechny ostatní děti, včera manželka a dnes…

„Proč on a ne já?“ zakřičel Ahu zoufale, ale odpovědi se nedočkal.

Bohové mlčeli.

Celou noc plakal a zvažoval, zda nemá svůj život ukončit ostrou dýkou.

Jenomže opustit egyptský lid právě v této chvíli nemohl a nesměl. Zase ta zodpovědnost. Břímě, které závistivci nevidí, když závidí králům jejich trůny.

Hned ráno svolal nejvyšší radu Horního a Dolního Egypta a o všem její členy informoval. Projevili mu účast, ale při pohledu do očí většiny kondolujících vycítil, že šlo z jejich strany spíše o slušnost než o opravdový žal.

Každý měl nyní svých starostí dost, protože neštěstí vyvolaných žlutou nemocí bylo v celém Egyptě více než dost. A když je něčeho přes míru, člověk otupí.

S překvapením si až po chvíli všiml, že rada je sotva poloviční, a kromě bývalého velitele armády Hotuma v ní zůstali pouze ti, které nepovažoval za své blízké, o některých dokonce často uvažoval jako o svých nepřátelích.

Po krátkém čase zasedání rady ukončil a požádal Hotuma, aby jej doprovodil do jeho komnat.

Přijímání deputací a veškerá slyšení či ceremonie přeložil na pozdější dobu. Stalo se to poprvé za dlouhá desetiletí jeho vlády, ale věděl, že nyní tak učinit musí.

Ještě dříve, než udělil Hotumovi slovo, nalil do dvou pohárků víno.

„Ve víně je více filozofie a moudrosti než ve všech slovech, která kdy lidé sepsali,“ poznamenal.

„Když vchází víno, odchází smutek,“ vzal si Hotum jeden z pohárků a přičichl k němu.

„Pokud se ovšem víno nezlomí v ocet.“

„I u špatného vína starosti a smutek usínají, ale tohle je výborné.“

Pak se spolu napili a faraon povzdechl: „Můj smutek nedokáže rozehnat ani všechno víno světa. Zůstali jsme sami, Hotume. Zcela bez ochrany. Navíc Egypt je bez následníka. Z celé své rodiny už jsem zbyl jenom já. Neviděl jsem v radě žádné přátele. Všichni pomřeli?“

„Všichni ne,“ zakroutil Hotum hlavou, „někteří utekli.“

„Utekli?“ vykřikl faraon překvapeně. „Copak se té nemoci bojí víc než mého hněvu?“

„Bojí se především Rama a jeho lidí, povraždili v posledních dnech spoustu tvých stoupenců a Ram už se vidí novým faraonem. Ten zmrd je horší než žluté podsvinče. O smrti tvého posledního syna věděl dříve než kdokoli jiný a připravuje se na poslední útok, jehož cílem jsi ty.“

„Jsi si jist?“

„Ano. Dnes v noci tě nechá zabít a tvoji smrt svede na žlutou nemoc. Pak jej rada prohlásí novým králem Horního a Dolního Egypta, protože ty potomka nezanecháš a on zcela ovládá radu. Navíc jej všichni považují za tvého syna. Lidé, kteří v radě ještě zůstali, mu odsouhlasí všechno, co jej napadne. Vychoval jsi jej jako vlastního syna, přestože sis ho pouze osvojil. I tak to pro něj bude argument, aby před lidem Egypta obhájil právo nástupnictví. Vlády v Egyptě se ujme nová dynastie, i když se bude tvářit, že je to stále ta stará, původní, protože kluk vyrostl ve tvé rodině.“

Faraon pozvedl hlavu a zadíval se bývalému válečníkovi do očí.

„A ty? Kde je teď tvé místo?“

„Jsem poslední, kdo zůstal při tobě, velectěný. Nemíním utíkat a nezmizím. Zemřu dnes v noci společně s tebou a budu tě bránit do posledního dechu. Zemřeme se ctí. Spolu.“

„A co bude dál?“

„Ram tě nechá sedmdesát dnů balzamovat a pak tě s předstíraným smutkem honosně vypraví k cestě na druhý břeh, aby u lidu Egypta získal respekt a úctu. Pokud jde o mě, předpokládám, že mě pohodí jako potravu hladovým psům.“

Faraon se posadil na koberec a dobrou půlhodinu nepromluvil.

Pak se zvedl, znovu se podíval starému válečníkovi do očí a zašeptal: „Dnes v noci ještě nesmíme zemřít. Egypt nás potřebuje.“

„Není nikoho, kdo by nás ochránil,“ zakroutil Hotum hlavou. „Ram velí místnímu vojsku, poslouchá ho celý palác a má v rukách i radu. Kromě mne není nikoho, kdo se za tebe postaví. Všichni se bojí. A armáda Dolního Egypta, která zatím není pod přímým vlivem Rama, je u hranic a nemáš šanci dostat ji dostatečně rychle zpátky ke tvé obraně. Jak se chceš stavět proti zlu, které má v rukou všechno, když ty v nich nemáš už vůbec nic? Znáš nějaká mocná kouzla? Nebo zaříkávadla…“

Faraon přivřel víčka, což dělal vždy, když přemýšlel.

Několikrát se zhluboka nadechl, potom zadržel dech a doslova vystřelil otázku: „Dokázal bys Rama na pár dnů od jeho úmyslu odradit?“

Hotum bez přemýšlení odpověděl: „Ne. To není možné. Už se pevně rozhodl. Dnes v noci s námi skoncuje. Vím to ze spolehlivých zdrojů. Ram je zosobněním zloducha a zlo se k ničemu přemlouvat nedá. Vždycky si udělá, co samo chce.“

„Žádný člověk dopředu neví, v kterém čase a na kterém místě ho čeká smrt, proto by ji měl očekávat všude a nebýt překvapen, když přijde,“ zamyslel se faraon nahlas.

„Pro nás dva přijde dnes a za ruku se s ní povede Ram.“

„Pak nám zbývá poslední řešení,“ zaťal faraon pěst, „zničíme ho jeho vlastní zbraní.“

„Nerozumím,“ přiznal Hotum upřímně.

„Uvidíš,“ pokýval faraon hlavou, „nemusí to vyjít, ale uvidíme. Možná dnes opravdu zemřeme. Proto bych ti měl ještě něco říci, než nás smrt pošle na druhý břeh.“

„Poslouchám, můj velectěný pane.“

„Tvého otce jsem nesnášel pro jeho panovačnost a paličatost. Ale byl vynikající voják, a proto jsem tebe, jeho syna, učinil po čase velitelem armády. Nikdy jsi mne nezklamal, a za to jsem ti vděčný. Ani tebe jsem neměl rád, pořád jsem v tobě viděl tvého otce, ale vážil jsem si všeho, co jsi dokázal, přestože jsem ti vlastně ani jednou zřetelně neprojevil svoji náklonnost. Naopak Ram byl vždycky jako můj syn, zahrnoval jsem ho stejnou láskou jako své pokrevní děti, dal jsem mu všechno, co jsem mohl. Zdráhám se uvěřit, že by na mne vztáhl ruku, ale že by ji vztáhl na trůn, o tom nepochybuji. Je v něm nezkrotná a neukojená ctižádost. Jakási cizorodá semena zla v něm vzbudila zdání nespravedlnosti kvůli tomu, že není mým právoplatným synem.“

„Ještě pořád bychom mohli utéci, našel bych pár věrných kněží a ti by nás…,“ pokoušel se Hotum nabídnout řešení, ale byl rázně přerušen.

„Faraon je synem i zpodobněním boha na Zemi, pro ostatní smrtelníky představuje moc a řád. Nemá právo na útěk, bohové přeci nemohou prchat před lidmi, to by převrátilo svět naruby. Vychovával jsem Rama s vlastními syny společně, jako by byl mým skutečným synem. Teď se postavíte proti sobě. Ty, Hotume, kterého jsem rád neměl, a on, kterého jsem vždycky miloval. Bohové se musí smát mé hlouposti. Na druhém břehu tě počkám a uvítám s poctami, ať už umřeme této noci, nebo v některé další. Nikdy dříve by mne nenapadlo, že…, že…“ Faraon se odmlčel.

Zdálo se, jako by najednou ztratil o všechno kolem zájem a pohroužil se do sebe.

Hotum mlčel a pozoroval ho.

Patřil mezi těch několik málo vyvolených, kteří měli možnost setkávat se s faraonem mimo oficiální ceremonie a bavit se s ním jako s přítelem.

Faraon Ahu se nikdy nepovažoval za boha a uvědomoval si, že je člověkem stejně jako každý druhý, a podle toho se v soukromí i choval.

Po celý svůj život usiloval o to, aby z něj nedělaly nejvyššího představitele Egypta jenom koruna a úřad, jestli je možné takto královský trůn označit, ale to, na čem se snažil vystavět svoji pověst rozumného, oblíbeného a uctívaného panovníka, byla především jeho neobyčejně silná vůle, vysoká inteligence a vnitřní soudržnost a pevnost.

Pokud to bylo možné, podkládal své jednání prostou lidskou pokorou a skromností, kterou Egypťané vycítili i přes ceremoniální velikášství a spousty zlata na jeho oděvu.

V Egyptě se o něm vyprávělo, že už žije nejméně dvě stě let, což samozřejmě nebyla pravda, i když by si to při pohledu na jeho vrásčitou tvář mohl někdo opravdu myslet.

Ahu patřil bezesporu mezi nejchytřejší a nejmoudřejší osobnosti své doby, přestože tak na první pohled nevypadal.

Za svého panování ukončil válčení, které bylo před jeho nástupem na trůn běžnou součástí života egyptského lidu. Do té doby mladí muži odcházeli do armády a často se už domů nikdy nevrátili.

Z nepřátelských států se staly státy vazalské, které požívaly ochrany Egypta, a současně faraonovy ochrany požívali i králové těchto států. Promyšlenou diplomacií Ahu uměl držet i ty největší válečné štváče na uzdě, dokonce si mnohé dokázal naklonit na svoji stranu.

Za jeho vlády se mohutně stavěla města a rozšiřovaly se zavlažovací kanály, prosperovalo zemědělství a řemesla.

Po zemi rostly chrámy a kněží bylo v zemi tolik, jako nikdy předtím.

Rozpínání pouště, která ubírala Egyptu úrodnou zemi, bylo zastaveno, a díky důmyslné síti vodních kanálů se dařilo dokonce zatlačovat písečné duny zpět do pouště a budovat umělé oázy.

Iter pravidelně při záplavách přinášel do údolí úrodnou půdu a bohové shlíželi na Egypt jako na vzkvétající zahradu.

Blahobyt a mír se zdál být navěky zajištěn, zbývalo snad jediné – spojit Egypt s dalšími státy od Núbije na jih do jedné velké země, největší a nejbohatší země na světě.

Faraon si ovšem dobře uvědomoval, že navěky není na světě zajištěno nikdy nic.

Potvrzením takového závěru byla zrovna v tyto nešťastné týdny záhadná žlutá nemoc, která vše bořila, přinášela zkázu a zmar, a i kdyby byl v Egyptě blahobyt stokrát větší, než tomu doopravdy bylo, nic by to v boji proti epidemii nepomohlo. Žluté podsvinče nebralo ohled na nic a na nikoho.

Jak snadné bylo právě v tuto chvíli všechno vzdát, ustoupit Ramovi a odejít na druhý břeh, kde mrtví začínají nový nesmrtelný život! Odhodit odpovědnost, zbavit se okovů vlády, vzdát se všeho, co od mládí budoval a čeho dosáhl, a pro jednou konečně myslet na sebe, ne jenom na Egypt…

Tím by ovšem Ahu pohřbil vše, o co celý život usiloval.

Navíc tu byl Ram, který by způsobil rozvrat a přinesl Egyptu násilí a nenávist.

Někde jsem ve výchově toho chlapce udělal chybu, přemýšlel. Nedostal o nic méně lásky a o nic méně vzdělání než vlastní synové, a přece v něm vyklíčila a vyrostla jedovatá bylina. Přitom to na něm nebylo zvnějšku vůbec znát.

Byl jako kobra – krásný, přitažlivý, sebevědomý, ale smrtelně nebezpečný. Neznal slitování, byl plný žluči a nenávisti.

Ahu marně přemýšlel, kde se to v něm mohlo vzít. Je možné, že mu bohové vložili do duše stejné prokletí jako jeho vlastním rodičům?

Matka nestoudná klevetnice a otec uzurpátor moci, který chtěl vojenskou mocí uchvátit egyptský trůn a po právu byl za své činy popraven.

Ram byl tehdy nemluvně a Ahu si myslel, že správnou výchovou udělá ze syna popraveného zrádce čestného muže.

Jaká pošetilost!

Zrádcovská mysl byla nějakým podivným nástrojem bohů vložena i do duše malého dítěte, přešla z otce na syna a teď se drala za svým snem.

Pod Ramovou vládou by se poté, až nemoc ustoupí, Egypt utopil v kořistnických válkách, které už měly navždy zůstat minulostí.

Ram miloval zápasy a postupem času byl schopen porazit v boji muže proti muži prakticky každého, kdo se mu postavil. Boj byl jeho vášní, a když zápas končil krvavou řeží, pokaždé se hlasitě a spokojeně smál.

Dokázal však svoji touhu po krvi mistrovsky skrývat: Byl skvělým bavičem, vymýšlel úsměvné bonmoty, mistrně navazoval vztahy a uměl z nich kořistit, byl impulzivní, vypočítavý a dovedl hledat rychlá řešení, uměl na sebe strhávat pozornost, manipulovat se svým okolím, vysávat lidi, aniž to tak na první pohled vypadalo, navenek vyjadřoval srdečnost, a přitom celému jeho nitru dominovala vedle prázdna především touha po moci, bohatství, obdivu, chtěl vyčnívat za jakoukoli cenu a užívat si výsadního postavení mezi ostatními lidmi.

Ačkoli se mohlo zdát, že by se rozdal, že nemyslí na sebe, ale hlavně na ty druhé, v zásadě byl sebestředný, nezodpovědný, dychtil po vlastnictví, nerespektoval ostatní a lež i podvod byly přirozenou součástí jeho života.

Kdo se nepodvolil jeho touze ovládat a nepodřídil se mu, toho nejen neuznával, ale bez skrupulí zničil hned, jak se mu naskytla příležitost.

Respektoval pouze sílu, zvláště tu, která měla vyšší parametry než jeho vlastní.

I proto vždy ctil svého nevlastního otce. Faraon Ahu pro něj představoval tu nejvyšší sílu a moc.

Faraonovo charisma jej fascinovalo.

Jenomže teď se situace změnila.

V závislosti na žluté nemoci Egypt slábl a slábl i jeho faraon.

Pro Rama to znamenalo jediné – zásluhou žlutého podsvinčete se nedosažitelné stalo dosažitelným. Doznal, že nyní se jeho síla se silou faraona vyrovnala. Možná ji i předčila. Kobra se rozhodla zaútočit.

Odhodlal se postavit proti otci a ve své nenasytnosti odhodil veškeré zábrany.

Vycítil příležitost a poslední dny obětoval tomu, aby dvojitá královská koruna Horního a Dolního Egypta konečně spočinula na jeho hlavě.

***