Obsah

První díl - Pád

1.

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Druhý díl - Vzestup

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Třetí díl - Odplata

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Doslov

Copyright © 2014 by Bastei Lübbe AG, Koln

Translation © Marta Kulišová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu fürstin der bettler

přeložila Marta Kulišová

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-303-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-304-6 (mobi)

Slyšíme raději pěkně přednesenou lež,

nežli bychom se postavili pravdě.

První díl - Pád

KVĚTEN 1300

1.

Hannah se vzbudila celá promrzlá. Mrazivý chlad jí zalézal pod košili a potřebovala čas, aby si uvědomila, kde je. Jakob už vedle ní neležel!

Usnula stulená těsně u něj, to si pamatovala. Objal ji paží, jako by chtěl zabránit, aby spadla z postele. A ona ho držela pevně za ruku a přitiskla si ji k sobě. Tak usínali nejraději.

Pak ji zaškrábalo v krku a musela dlouho kašlat, než znovu popadla dech. Hmatala rukou až ke kraji postele, jestli tam Jakob nesedí, jak to dělával, když chystal nějakou recepturu nebo připravoval lék. Často pak vstal a ona v polospánku slyšela, jak mumlá, že si musí něco důležitého zapsat, než to zapomene. Vzal křesadlo a troud, aby zažehl plamen. Potom stál u pultu, který si v jejich ložnici za tímto účelem postavil, a psal u světla lampy. Na tento noční neklid si u svého muže zvykla. Slyšela, jak si tře studené nárty o lýtka a jak pero škrábe po papíře, a znovu se pohroužila do spánku, zatímco její muž pracoval někdy až do rána.

Nyní ale Hannah napínala uši do bezměsíčné noci, a zdálo se jí, že slyší zvuky, jako by praskal tenký led. Žádné škrábání pera ani jeho namáčení do kalamáře s inkoustem, jen ponocného v ulici před domem, který troubením oznamoval třetí hodinu po půlnoci. Ale Jakob u svého pultu nestál.

Znovu ji přepadl záchvat kašle, kašlala skoro stejně jako mistr tkadlec ze sousedství, který často prokašlal celou noc.

Kde je pro všechno na světě Jakob? Hannah se už úplně probrala a posadila se na posteli. Zmocnila se jí temná předtucha, kterou si neuměla vysvětlit a jež ji tlačila na prsou. Seděla a hleděla do tmy.

Možná si Jakob jen vyšel na zadní dvůr, aby si ulevil. Hned bude zpátky a přitulí se k ní, aby se zahřál.

Hannah se snažila zaslechnout zvuky z vedlejší místnosti. Tam spala její dcera Gera, v dívčím pokojíčku, kam se dalo vstoupit jen z ložnice rodičů. Ale ani její dech Hannah nezaslechla.

V duchu procházela dál celým domem a prohledávala jednotlivé místnosti. Každý z pokojů měl pro paní domu svůj zvuk. Ty zvuky se jí po letech staly tak důvěrné, že podle znění slov nebo způsobu chůze poznala, kde se v domě kdo zdržuje. A konečně zaslechla šelest, podle něhož poznala, že je Jakob v prodejně lékárny. Tiché skřípění podlahy jí prozradilo, že tam neklidně přechází sem a tam. Určitě hledal nějaké látky, ze kterých chtěl smíchat nový lék.

Zároveň jí ale cit prozradil, že se mýlí. Kroky, které slyšela, nebyly hektické, poháněné netrpělivostí nebo proudem myšlenek. Měla pocit, jako by to byly kroky někoho cizího…

Rychle odhodila přikrývku naplněnou senem. Vůni čerstvého sena v sypku najednou přebil pach, který se jí dral do nosu – kouř. Bylo cítit spáleninu. Nebyl to tenký led, co slyšela praskat… Ihned vyskočila z postele. Chlad dřevěné podlahy ji studil do bosých chodidel.

Do nosu jí udeřil pach kouře a v tu chvíli si uvědomila, že v domě hoří. Byla jako ochromená. Po celém těle jí naskočila husí kůže a rychle se vzpamatovala.

Ze všech sil vykřikla na svého muže: „Jakobe!“ Hlas jí přeskočil. Praskání zesílilo a do tmavé ložnice proniklo trochu plápolavého světla škvírou pode dveřmi. Hannah znovu přepadl záchvat kašle, který jí bral dech i odvahu jednat.

Kde je Jakob? Je opravdu dole v lékárně a pokouší se oheň uhasit? Ale dole už teď nikoho neslyšela. Poslepu tápala ve tmě ke dveřím.

Třesoucíma se rukama a zmítána silným kašlem se jí podařilo nahmatat kliku. Když otevřela dveře, vyvalil se proti ní hustý dým a za ním bylo vidět plameny. Vypadalo to, jako by kouř někdo tlačil zezdola po schodech nahoru. Znovu se rozkašlala a lapala po dechu. Měla příšerný pocit, že se udusí.

Gera! prolétlo jí hlavou. Její dítě! Její dcera! Vrhla se zpět do ložnice a spěchala tmou k dívčímu pokoji.

„Gero!“ vykřikla. Cítila, že si musí za každou cenu zachovat rozvahu, jinak ji kouř, temnota noci, dcera v nebezpečí a strach z ohně připraví o rozum. Jako smyslů zbavená vtrhla do pokoje, aby dítě vzala z postele. Avšak ta byla prázdná. Hannah znovu a zplna hrdla volala svou dceru, ale odpovědi se nedočkala.

Náhle se ozvala z přízemí hrozná rána. Nejspíš se převrátil regál s těžkými flakony s medikamenty. Hannah se zmocnila hrůza. Potmě hledala cestu zpět ke dveřím ložnice. Nahlédla dolů a přes hustý dým spatřila, jak plameny začínají olizovat úzké schodiště. A pak už se hnala nahoru na pavlač. V podkroví byly dveře, které vedly do zahrady za domem. Doběhla k nim bez dechu, ale dveře byly zamknuté. Ve spěchu nemohla vytáhnout kolík, který jistil závoru. Vězel v ní příliš pevně. Zoufale vrazila do dveří celým tělem, až ji zabolelo rameno, a teprve tato bolest jí vrátila rozvahu. Třásla se, když to zkusila znovu. Pomalu vytáhla kolík a zvedla závoru, dveře se rozletěly a ona se ocitla na pavlači. Ale ze dvora už šlehaly plameny do výše muže. Celý zadní dvůr byl v plamenech. Seník, kurník, místnost s bylinami, všechno hořelo a oheň hlasitě praskal. Už se nedalo sejít dolů a prchnout zadní brankou. Znovu se jí zmocnilo nezvladatelné zděšení. Nevěřícně zírala do plamenů pod sebou, které jako by se pro ni natahovaly, a křičela Jakobovo jméno. V tu chvíli se prolomila střecha kurníku a stoupající žár jí sežehl vlasy a přinutil ji otočit hlavu stranou. Jako náhodou padl její zrak na sousedící střechu a žebřík, který tam z balkonu vedl. Vylezla po něm na střechu a přeskočila na sousední dům. Přeběhla po jeho střeše a musela ještě jednou překonat mezeru mezi domy.

Jakob s ní tuto únikovou cestu již dvakrát procházel. Teď si na to vzpomněla, i na varování, že mezi ní a ohniskem požáru musí být nejméně dva domy, aby se dostala v pořádku na zem. Tyhle důležité pokyny jí Jakob dal právě pro takovou situaci, v jaké teď byla. Vytanuly jí na mysli v pravou chvíli. Spustila se dolů po provaze na kladce určené pro přemísťování zboží a spálila si přitom ruce, protože se nedržela dost pevně, když jako šílená sjížděla dolů. Dopadla do zahrady koželuha, který bydlel o čtyři domy dál, a ve tmě vrazila do kvasné kádě. Páchnoucí roztok jí šplíchl na noční košili a celou ji zamazal. Branka se zavírala a otvírala stejně jako u jejich domu. Tentokrát se jí podařilo otevřít rychleji a stanula na ulici.

Ta však byla prázdná. Ponocný zřejmě už všechny zahnal do postelí. Nebylo vidět ani živáčka. Hannah klopýtala zpět ke svému domu. Na konci ulice uviděla ohnivý sloup. Jakob a Gera byli možná ještě v domě! Hannah začala ze všech sil křičet. Okna se otvírala a nejdřív ji zaplavily nadávky, než si někdo všiml požáru jejich domu.

„Hoří!“ Volání se neslo od okna k oknu, ode dveří ke dveřím, od úst k ústům… Okenice se otevíraly, bouchaly dveře, závory se zvedaly. Úzkou uličku naplnil křik, ze všech stran se ozývalo volání a dupot.

Náhle do ní vrazila postava s divoce rozcuchanou kšticí, rudou, jako by ji osvětloval vnitřní oheň. Přes rameno nesl ten člověk pytel, který jako by se hýbal, ale mohly to být jen stíny ohně. Muž svíral v pěsti otvor pytle a Hannah si všimla, že prostředníček jeho levé ruky vypadá, jako by ho někdo rozsekl a pak hrubými stehy znovu sešil. Na chvilku se zarazil a Hannah se mu mohla podívat do očí. Byly černé jako kousky uhlí a obličej stažený do úšklebku. Ten muž vypadal, jako by měl z ohně radost. S výkřikem „hoří!“ utíkal pryč.

Konečně se rozezněl požární zvon na věži Perlach a vytáhl lidi z postelí. Obyvatelé do sebe na ulici vráželi, každý nesl hrnec nebo vědro. Hannah klečela na špinavé ulici, protože jí nohy vypověděly službu, a třásla se po celém těle. Lidé spěchali k domu na konci ulice, k domu lékárníka – jejímu domu. Ale Hannah se nemohla ani pohnout.

Dívala se, jak se vytvořil řetěz od studny k jejímu domu, lidé si podávali naplněné nádoby, slyšela syčení vody nalévané do plamenů, která se ihned měnila v páru. Stále více lidí běhalo kolem, zakopávali o ni a nadávali, jak se jen může někdo dívat a nepřiložit ruku k dílu. Nakonec ji někdo odstrčil stranou, kde vkleče jen sténala a celá se třásla.

Hannah si zakryla obličej rukama. Co komu udělala, že musí snášet takový osud?

Všechno jí připadalo tak neskutečné, jako nějaká noční můra, jako by se otevřel chřtán Luciferovy říše. Praskání ohně a lidské hlasy se slévaly v jednolitý hukot.

Konečně našla sílu vstát. Musí najít Geru a Jakoba.

Vrávoravě se prodírala temnou uličkou ke svému domu, cestu si razila lokty.

„Gero!“ chtělo se jí křičet, ale dostala ze sebe jen zachroptění. „Jakobe!“

Stála před hradbou plamenů, kde býval její domov. Jako přes rudý závoj tam viděla lidi, kteří lili do plamenů jedno vědro vody za druhým. Voda proudila dokonce i ze střechy. Hannah věděla, že muži vylezli na střechy sousedních domů a polévají trámy a stěny, aby oheň nepřeskočil dál.

„Chraňte okolní domy a lékárnu nechte shořet!“ volal kdosi.

„Gera a Jakob jsou ještě v domě!“ křičela z plných plic, ale hučení ohně ji přehlušilo. V zoufalství se chtěla vrhnout do hořícího domu, ale zadrželi ji. Bránila se, tloukla kolem sebe, kousala a škrábala. „Jakob leží dole, tady dole!“ vřískala.

Najednou ji pustili a ona klopýtala k domu. Trámoví jejího hořícího domu praskalo a skřípělo. Fasáda zakolísala a její části se zřítily do ulice.

Hannah ještě viděla, jak k ní přistoupil nějaký měšťan, jako by ji chtěl zadržet, zachránit. Ve světle plamenů viděla rysy jeho tváře. Cítila, jak ji chytil za rukáv a táhl stranou. Pak se na ni zřítil kus trámoví přední stěny a ona najednou padala dopředu, jako by ji někdo postrčil. Do tváře ji zasáhl žhavý úlomek a kolem ní se rozpoutalo hotové peklo. Plameny okolo divoce tančily, přiblížily se až k ní, jako by ji chtěly spolknout. Cítila, jak ji pálí kůže a hoří jí vlasy. Potom se na ni z prvního patra snesla sprška vody a ona sklouzla ke kraji ulice. Před nohama jí praskla káď, ve které se včera koupala.

Znovu k ní dolehlo volání: „Nechte shořet lékárníkův dům, chraňte okolní domy!“

Její vědomí se pomalu vytrácelo, jako slunce, které pomalu klesá za horizont. Cítila, jak ji někdo bere za noční košili a táhne ven z trosek, jak ji pokládají na zem a znovu polévají vodou. A potom už nic neviděla, neslyšela ani necítila.

2

Hannah se pozvolna a bolestně probírala z mrákot, které se na ni lepily jako těžká deka. Byla celá mokrá. Obličej ji pálil a ruce měla navzdory ledové vodě všude kolem jakoby strčené do žhavého uhlí. V uších jí dosud znělo praskání plamenů. Jen pomalu se jí vracely vzpomínky na to, co se stalo: kouř, požár, hořící dům a sprška vody.

Když se pokusila otevřít oči, víčka měla slepená. Pokusila se je rozhrnout prsty a pocítila ostrou bolest.

Při pohledu, který se jí naskytl, jen zasténala. Viděla před sebou narudlou bobtnající hmotu, která místy dohasínala a měnila se v černou zuhelnatělou plochu, z níž se tu a tam zvedal obláček páry. Kolem viděla tmavé postavy, které stále vylévaly na doutnající zbytky vědra vody. Tam kdysi stál její dům, nyní na jeho místě trčely do vzduchu ohořelé trámy. Ona sama ležela na protější straně ulice ve výklenku vrat jako odložený pytel hadrů. Stěny domů vlevo i vpravo byly sice ohořelé, ale zůstaly celé.

S námahou se zvedla a vlekla se k troskám naproti. Hrázděná konstrukce byla spálená až na cihly. Trámy ještě pořád doutnaly.

Hannah klopýtala přes ulici, kde stále pobíhali vyčerpaní lidé celí zamazaní od sazí.

Protáhla se mezi nimi. „Gero! Jakobe!“, chtělo se jí křičet, ale hlas jí při pohledu na trosky jejího domova selhal. Nedostala ze sebe ani hlásku. Nedbala na žár, který dosud sálal ze spáleniště. Rozeznávala zbytky vchodu do lékárny, její muž se musel zdržovat vlevo od něj. Odtamtud zaslechla kroky. Její pohled klouzal pátravě po zuhelnatělých trámech a zbytcích zařízení. Strop se propadl a strhl s sebou i všechny police. Na jednom místě vytvořil po požáru menší hromadu. Mezi zbytky věcí, černými flakony, porcelánovými střepy a ohořelými trámy skutečně objevila obrysy zuhelnatělých nohou a zkroucené lidské tělo. Jakob tam ležel, jako by se strachy schoulil.

„Jakobe!“ pohnula rty v němém výkřiku. „Jakobe!“

Chtěla se k němu vrhnout, ale šlápla na ještě doutnající břevno, které jí spálilo chodidlo, až bolestí zaúpěla. Ustoupila a cítila, jak se jí po tvářích řinou slzy.

„Jakobe!“ vydechla ještě jednou.

Ale vtom ji někdo popadl za rameno a strhl zpátky.

„Zbláznila jste se, ženská?“ osopil se na ni kdosi, a když vzhlédla, dívala se do začouzené tváře svého souseda. Starý koželuh Wagner ji násilím odtáhl z doutnajícího místa. Hannah chtěla něco říct, poprosit ho o pomoc, ale nedostala ze sebe ani slůvko. Z hrdla se jí dral pouze chrapot.

Koželuh ji odvedl ke zdi protějšího domu. „Jenom tu překážíte!“ utrhl se na ni. „Tam uhořela celá rodina. Lékárník měl dobré srdce, stejně i jeho žena. Určitě i vám někdy pomohl, tak jako mnoha jiným. A teď jsou mrtví, všichni jsou mrtví. Žena, muž i jejich dítě. Bože, smiluj se nad nimi.“

Koželuh umlkl. Bylo na něm vidět, jak moc ho tragedie lékárníkovy rodiny zasáhla. Pak se otočil a popadl obrovské vědro s vodou, kterou mu podával kdosi od městské stráže. Ve dvou vylili vodu velkým obloukem na kouřící trosky.

Hannah tam stála opřená o zeď domu a jen pomalu jí docházelo, co se právě stalo. Koželuh Wagner, její soused, přítel rodiny, se kterým si ona i Jakob často povídali a hodně se nasmáli, ji nepoznal. Co víc, považoval ji za cizí. Pomalu sjela zády po zdi, nohy už nemohly unést tíhu těla, a zůstala sedět v mokrém bahně. Podívala se na hřbety svých rukou, byly rudé a na mnoha místech pokryté puchýři. Když si přejela dlaní po hlavě, polekala se. Její dlouhé světlé vlasy, se kterými si Jakob tak rád hrál, zmizely. Oheň jí je zcela sežehl.

Pomalu si začínala uvědomovat, že má na celém těle popáleniny, které jí působí velké bolesti a zřejmě ji k nepoznání zohavily. Zvedla tvář k nebi a vyslovila otázku, která zasáhla celé její nitro: „Proč já?“ Proč zrovna ona byla uchráněna, zatímco Jakob a Gera uhořeli?

Přes závoj slz si všimla postavy, která stála opodál a pozorovala dění kolem, aniž by se sama zúčastnila záchranných prací. Stála tam s výrazem obchodníka, který odhaduje zboží, aby nakoupil co nejlépe.

Hannah si promnula oči, aby lépe viděla. Toho muže znala. Každý ho znal, nadělal jmění tím, že kupoval od zoufalých obchodníků v nouzi zboží za pakatel, dával jim půjčky na jejich domy a podílel se na riskantních obchodech. To, co vydával za dobrodiní pro dlužníky, nebylo ve skutečnosti nic jiného než vykořisťování lidí v nouzi.

Byl to bohatý měšťan Hartmut Aigen. Musel už tam stát drahnou chvíli, s rukama založenýma na prsou a dlaněmi v podpaží, nejspíš mu byla zima. Jen krátce sklouzl pohledem k ní a dál soustředěně pozoroval dění na spáleništi. Hannah dobře viděla, jak vztekle stiskl rty, až z nich zbyla jen čárka, tenká a krutá. Nakonec se otočil a těžkým krokem sešel kousek ulicí dolů.

Hannah dál pozorovala muže, kteří se tu hemžili a stále polévali doutnající výheň vodou, aby plameny nemohly znovu vzplanout. Lékárna už byla zničená, ale okolní budovy se daly ještě zachránit.

Vtom ji z jejího ustrnutí vytrhl šťouchanec do boku.

„Zmiz, ženská! Tady už není co ukrást.“ Hannah vzhlédla. Vedle ní stál městský dráb a strčil do ní násadou své píky.

„Mazej pryč! Jenom tu překážíš!“

„Ale já…,“ chtěla se bránit, ale hlas jí znovu selhal.

S námahou se zvedla a snažila se mu gesty naznačit, že sem patří, že je majitelkou tohoto domu, jedinou, kdo přežil. Ale dráb byl neúprosný.

„Jestli odtud hned nezmizíš, pocítíš ostrý konec mého kopí!“ vyhrožoval.

Hannah se vzdala. Vypotácela se z ulice a s každým krokem se jí draly do očí slzy. Taková do nebe volající nespravedlnost! Jen kdyby mohla mluvit! Kéž by se mohla nechat poznat. Kéž by mohla říct, kdo je.

Dráb za ní ještě pár kroků šel, ale pak ji nechal být. Když si všimla, že už je dráb pryč, zabočila do vrat, které patřily k jejímu pozemku. Jejich dům byl jediný v ulici, který sousedil jednou zdí s vedlejším domem. Druhá strana byla volná a tam měla Hannah malou zahrádku. Vešla tam ohořelými vraty a vlekla se dál. Svého ubohého Jakoba už našla, ale kde je Gera? A jak mohl koželuh vědět, že uhořela i paní domu? Vždyť ona stojí tady, mezi živými.

Nohy ji bolely, chodidlo, jímž šlápla na doutnající břevno, pálilo jako čert, celý obličej jako by měla propíchaný tisíci jehlami. Ale kupředu ji hnala jediná myšlenka: Kde je Gera? Uhořela jako Jakob, jako její muž? To by tu někde musela být její mrtvola. Nebo se jí podařilo včas z domu utéct? Pak bude určitě hledat svou matku. Musí získat jistotu.

Dětský pokoj byl stejně jako ložnice rodičů v zadní části domu, ze které nezbylo po požáru nic. Přes žár stoupající z trosek vstoupila do zadního dvora a hledala mezi trámy a hliněnými deskami hrázděného zdiva tělo. Nic však nenašla. Ani tělo, ani zbytky šatů, nic. Gera zmizela, jako by se rozpadla na popel. Tohle pomyšlení jí bolestně svíralo srdce.

Klopýtala dál přes zuhelnatělou suť, když vtom ji náhle cosi uhodilo pod koleny, až upadla. Musela se opřít rukama do horkého popele a nahlas vykřikla.

„Zatracená žebroto, ty neumíš poslechnout?“ osopil se na ni znovu dráb. Tentokrát ji popadl v podpaží a táhl přes kouřící trosky ven na ulici. „Nerad říkám něco dvakrát. Kdo neposlouchá, ten to schytá!“

Vlekl Hannah dál a ta se začala vzpouzet. Co ho to popadlo, že ji vleče od jejího domova? Chtěla křičet, ale její chroptění a odpor jen ještě víc podnítily drábův hněv.

„Počkej, já ti ukážu!“ nadával a popadl ji jednou rukou jako otep slámy.

Hannah kopala, kousala, kroutila se jako had, ale hrubému násilí se neubránila.

„Tak je to správné,“ slyšela někoho volat a poznala hlas svého souseda Wagnera. „Jinak tu ten ksindl vezme, co půjde!“

Ale ona přece není žádný ksindl! Ona je Hannah, mistrová, žena lékárníka a ranhojiče mistra Jakoba! Tohle všechno jim chtěla říct, ale její hlas jí stále odpíral poslušnost.

„Copak to máte za zajímavý náklad?“ slyšela, když ji dráb donesl ke káře, kterou až moc dobře znala. Byla to kára, na níž vozili zločince ke Göggengerské bráně, kde je čtvrtili nebo lámali v kole, nebo popravili.

I tenhle hlas poznala. Aigen stál u kraje ulice a celou scénku pozoroval. Všechno by se vysvětlilo, kdybych na sebe upoutala jeho pozornost, pomyslela si Hannah. Zoufale se pokoušela přitáhnout jeho pohled, ale v jeho očích nespatřila ani stopu poznání nebo jiné pohnutí. Následovalo jen kývnutí a pak ucítila tvrdý úder zezadu do hlavy a propadla se do tmy.