Obsah

Historický přehled

Prolog

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Část druhá

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Část třetí

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Epilog

Autorčiny poznámky k historii

Poznámka o zdrojích

Poděkování

Copyright © 2016 by Alison Pataki

This translation published by arrangement with Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Blažena Kukulišová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu sisi – empresS on her own

přeložila Blažena Kukulišová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-324-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-325-1 (mobi)

Davovi: jsi důvodem, proč mohu psát o lásce.

Chci být stále v pohybu; každá loď, kterou vidím plout, mě naplňuje nesmírnou touhou být na její palubě.

rakouská císařovna Alžběta, uherská královna „Sisi“

Císařovna… mi připadá jako dítě v pohádce. Přicházejí hodné kmotřičky víly a každá jí vloží do kolébky nějaký vzácný dar: krásu, laskavost, půvab… důstojnost, inteligenci a důvtip. Jenže pak přijde zlá víla a řekne: „Vidím, že už jsi dostala všechno, ale já tyhle vlastnosti obrátím proti tobě, aby ti nepřinesly žádné štěstí… Dokonce i krása ti přinese zármutek a nikdy nenalezneš klid.“

hraběnka Marie Festeticsová, dvorní dáma „Sisi“

Historický přehled

Rakouská císařovna a uherská královna Alžběta, známá svému lidu jako Sisi, právě navždy změnila svou říši.

Velké dynastické monarchie všude kolem ní se bortí, nejmocnější království světa čelí vnitřním vzpourám a nestabilitě v zahraničí. Ale v Rakousko-Uhersku je tomu zásluhou Sisi jinak. Milovaná císařovna zprostředkuje kompromis, díky němuž se Maďarsko, nespokojená, ale rozhodující část nejednotné Rakouské říše, rozhodne zůstat v království a umožní Habsburkům udržet si nadvládu ve velké části Evropy – bez jediného výstřelu.

Tímto tahem Sisi prosazuje své právo nejen na trůn, ale i na místo po manželově boku jako vůdčí osobnost habsburského dvora. Dokazuje protivníkům a kritikům, že už není tou naivní a bezelstnou patnáctiletou dívenkou, do níž se císař František Josef vášnivě zamiloval. Je matkou korunního prince, angažovaná královna milovaná svým lidem i císařem, a konečně bude mít vládu nad svým životem.

Ale zatímco se Sisi snaží posílit svou úlohu, v životě u habsburského dvora přibývá nebezpečí a nároků. A kolik lidí si v průběhu let znepřátelila, ať už vědomě nebo ne? Ve Vídni poloviny devatenáctého století, kde v salonech a ložnicích nejen znějí valčíky a šumí šampaňské, ale číhá tam i pokušení, rivalita a vražedné intrikaření, musí Sisi zdolávat celou řadu nových a nečekaných potíží a potýkat se s mnoha soupeři. Dokáže krásná, okouzlující a svéhlavá „královna víl“ zdolat tyto překážky? Nebo je jí souzen pád jako poslední oběti, položené na oltář nejmocnější světové říše?

Prolog

Ženeva, Švýcarsko,

září 1898

Objeví se v dohledu a je taková, jak o ní všichni říkají: oplývá nadpozemskou krásou. Když tu dámu spatří, přivírá světlé oči a upřeně si ji prohlíží. Císařovna. Alžběta: „Sisi“.

Ladně schází po schodech nóbl hotelu Beau Rivage, drží slunečník, protože bulvár kolem ní zalévá jasné sluneční světlo začínajícího podzimu. Opodál se shromáždil hlouček lidí, kteří si uvědomí, že je to ona, a zpozorní.

„Už přichází!“

„Císařovno Alžběto!“

„Sisi!“

Buď neslyší, nebo na výkřiky záměrně neodpovídá a vzdaluje se od hotelu pružnými, dlouhými kroky. Obchází hlouček lidí, nehodlá se rozptylovat jejich štěbetáním a voláním.

Jde po nábřeží k dřevěnému chodníčku a čekajícímu parníku, její jediná společnice má co dělat, aby jí stačila. Vše v jejím vzhledu ji odlišuje od obyčejných lidí: průsvitná pokožka perlového odstínu, královská postava, zahalená do upnutého hedvábného kabátku s vysokým límcem a dlouhé černé sukně, účes z hustých kaštanových vlasů a na něm černý klobouk. Ty vlasy – tak slavné, že se o nich dočetl i on – tmavé, vlnité a zlehounka prokvetlé stříbrem. Zadívá se na svůj rozedraný oděv a nesouhlasně zamlaská nad půlměsíčky špíny pod nehty a roztrženým švem na svých ošuntělých kalhotách.

Při pohledu zblízka si všimne, jak císařovna mrká; působí plaše jako štvané zvíře, jímž samozřejmě je. Pronásledovaná. Nejen jím, všemi. I ona, stejně jako on, musí neustále prchat. Celý život ji stíhají a sledují, trhají na kusy a pak ji zase skládají dohromady; přebírá takovou identitu, jakou jí lidé potřebují vnutit. To, jak drží slunečník trochu nakloněný k jedné straně, je podle něj spíš ochranou před pohledy zvědavců a jejich řečmi než před jemnými paprsky podzimního slunce. Ten slunečník by mu mohl způsobit potíže.

Vykročí za ní, krev v něm vře, tělo zaplavuje opojná směs očekávání a potěchy. O několik set metrů dál na ni čeká parník, pohupuje se u přístavní hráze a z jeho komínů se valí černý dým na průzračně modrou oblohu. Sahá do kapsy a prsty nahmátne pilník, přejíždí po něm tak jemně, jako by hladil dětské líčko. Je to malý nástroj, ne delší než deset centimetrů. Přece jen ale ví, že i tak spojí svůj osud s osudem rakouské císařovny Alžběty navždy, a všichni, kdo ji milují, budou muset vzpomínat i na něj.

Část první

Kapitola 1

Palác Gödöllö, Maďarsko,

léto 1868

Sisi by mohla nabídnout libovolný počet vysvětlení, proč je to tak jiné. Kdyby se jí někdo zeptal, bylo by pro ni úplně snadné odpovědět. Přitom ale tápala, jak se ve skutečnosti věci mají. Proč jí soumrak v Gödöllö, venkovském sídle kousek od Budapešti, připadá tak odlišný od soumraku ve Vídni?

Mohla by říct, že důvodem je výhled: divoký, nespoutaný, nesmírně lákavý. V tlumeném podvečerním světle se před ní prostíraly pozemky, zvlněné pruhy svěží zeleně, táhnoucí se k tisícovkám akrů panenských lesů. Louky zdobené přehršlemi kvítí se tak moc lišily od císařských pozemků a zahrad ve Vídni, kde se majestátní šiky velkolepých tulipánů protínaly s trávníky natolik symetrickými a nízko posečenými, že vypadaly, jako by si lidé přírodu zcela podrobili. Což Vídeň samozřejmě udělala.

Nebo za to v Gödöllö mohly podvečerní zvuky? Večer se tu zvučně rozléhal štěkot ovčáckých psů, bezstarostný smích maďarských čeledínů, kteří hřebelcovali její koně, a s příchodem noci se začínali ozývat cvrčci a žáby, vítající přítmí ze zarostlých polí, jedinečný přírodní orchestr, ladící před noční symfonií. Byl to úplně jiný soubor zvuků než ve Vídni, kde mohla Sisi zaslechnout jen rázování naleštěných holínek, když císařské stráže pochodovaly přes nádvoří, rachocení kočárů, projíždějících kolem hofburských bran, případně pokřikování Vídeňanů, kteří se u paláce neustále srocovali, aby si od ní vyžebrali drobnou minci nebo na chvilku zahlédli její proslulou siluetu či některý ze Sisiných legendárních účesů.

Možná se o to přičinily vůně ve vzduchu. Tady byl vánek provoněný příjemnou směsí, v níž se daly rozeznat slabé stopy planých růží a akátů, zemité pižmo linoucí se ze stájí, opojné aroma přerostlé trávy, slámy a jarního bláta. Byl to sytý buket zcela přírodních a příjemných vůní, něco úplně jiného než to, co směla dýchat ve Vídni, kde ji obklopovaly nasládlé parfémy servilních dvořanů, zápach linoucí se z mnoha těl a nočníků, vměstnaných do Hofburského paláce, strach ze šlechticů a šlechtičen, kteří byli neustále ve střehu a promýšleli, jak by si osobně mohli polepšit nebo zhoršit postavení svých soupeřů. Ano, i strach je cítit, to už Sisi po všech letech ve Vídni věděla.

Ale tím, co tolik odlišovalo maďarský soumrak od stmívání v Rakousku, nebyl výhled, zvuky ani vůně. Šlo čistě o vnitřní pocit. V Gödöllö se v podvečer všechno lišilo od Hofburgu tím, jak se Sisi cítila.

Ve Vídni v této části dne chřadla. Bolívala ji hlava po nepříjemném dohadování s manželem nebo jeho zarputilou matkou. Mívala úplně stažený žaludek, na prsou ji tížila úzkost po dni, kdy pracně oddělovala klevety a zvěsti od pravdy, bedlivě sledovala výrazy dvořanů a snažila se reagovat na odsuzující a nesouhlasné pohledy. Celá ztrápená se obávala večerů trávených s císařským dvorem – únavné hodiny v salonech plných mramoru a zlacení, kde tóny houslí přehlušovalo tlachání o banálních skandálech. Dlouhé hodiny, v nichž přihlížela, jak ženy lichotí jejímu manželovi, a znaveně se nutila do úsměvu, když jí muži skládali večer co večer stále stejné otřepané komplimenty. Dny ve Vídni byly dlouhé a noci nekonečné – Sisi se na sklonku každého večera vlekla do ložnice s pocitem naprostého, krajního vyčerpání. Bývala tak ztrhaná, že se bála dalšího dne, ještě než nadešel.

Tady v Gödöllö cítila také únavu, ale tím nejlepším způsobem. S vyčerpáním se pojil pocit volnosti, oproštění od tíže. Dnes, stejně jako po všechny dny ve svém maďarském sídle, byla volná. Vstala ve čtyři a v pět vyrazila ven. Jak to měla ve zvyku, strávila den rychlou jízdou a vrátila se do paláce jen na krátkou polední pauzu a lehký vývar. Odpoledne znovu usedla na koně a vyjela si do polí a lesů, kde trénovala skoky a hnala se tak rychlým cvalem, že sotva popadala dech. Nakonec se připojila ke svému okouzlujícímu sousedovi, knížeti Mikuláši Esterházymu, při štvanici na lišky a projížďce v divoké, nespoutané krajině.

Proto byl soumrak v Gödöllö vždycky tak jiný. Když začalo nad polem na západě směrem k Budapešti zapadat slunce, Sisi byla celá rozbolavělá příjemnou, zaslouženou tělesnou únavou. Tváře měla rozzářené a zrůžovělé fyzickou námahou na čistém venkovském ovzduší. Bylo jí lehko u srdce, připadala si plná síly a duševního elánu.

A přesně tak se Sisi cítila v tento dusný večer pozdního léta, když odvedla koně ke stáji a s nenuceným úsměvem poděkovala maďarskému čeledínovi. Otočila se k paláci, jehož červená klenutá střecha vynikala na pozadí blednoucí oblohy. Dokonce i tato stavba, tak nevyzpytatelná a neokázalá, kontrastovala s majestátními, spořádanými tvary Hofburgu, vídeňské císařské rezidence. Sisi se podívala na jahodově růžové a krémové průčelí a pak bezděky stočila pohled ke druhému podlaží a spočinula zrakem na okně ve východním křídle domu. Usmála se a přidala do kroku. Skoro čekala, že uvidí, jak na ni ve světle svíčky, rozsvícené uvnitř zkraje večera, vykoukne drobný andělský obličejík. Náhle se nemohla dočkat, až zase bude v paláci, v místě, kde si vytvořila domov, bezpečný kout plný volnosti a domácké pohody daleko od drtivého sevření Vídně a císařského dvora.

„Stíne.“ Jen co Sisi došla k přednímu vchodu, přiběhl k ní její oblíbený pes, hromada chundelaté bílé srsti, a celý umolousaný ji vítal. „Stýskalo se ti po mně?“ Chvíli velkého loveckého psa hladila, pak kývla na sluhu opodál a vešla do vstupní haly; pes ji v souladu se svým jménem provázel.

„Císařovno Alžběto.“ Ida Ferenczyová, Sisina dvorní dáma a dlouholetá přítelkyně, se před císařovnou uklonila. Vedle ní chrápal císařovnin další pes, statný bernardýn jménem Kuráž. Sisina tchyně velkými psy opovrhovala – arcivévodkyně Žofie si pořizovala jen tak malé psíky, aby se jí vešli do klína. Možná právě proto se tady v Gödöllö Sisi obklopovala těmi obrovskými, a přitom líbeznými tvory.

„Dobrý večer, Ido.“ Sisi hodila jezdecké rukavice na nedalekou židli a prošla prostornou halou s vysokým stropem ke své pomocnici. „Chci se rychle převléknout z jezdeckého úboru. Stýská se mi po maličké. Je v dětských komnatách všechno, jak má být?“

„Arcivévodkyně Valerie je dnes večer naprosto zdravá, díkybohu.“

„Plakala dnes?“

„Byla jen trochu mrzutá a kňourala jako každé malé dítě. Ale kojná hlásí, že malá arcivévodkyně pije mlíčko bez jakýchkoliv potíží a při návštěvě Vašeho Veličenstva by měla být v dobrém rozmaru.“

„Dobře. Převléknu se a půjdu rovnou za ní.“

„Jistě. Mělo dnes Vaše Veličenstvo příjemnou projížďku?“

„Ano.“ Sisi přikývla a zamířila k širokému kulatému schodišti, které vedlo nahoru k jejímu soukromému apartmá. „Byl to nádherný den. Liška myslela, že si v lesíku na jihu našla bezpečné útočiště, ale Mikuláš ji vypudil z nory a málem jsme…“ Sisi se na schodech zastavila, myšlenky se jí rozutíkaly několika směry. „Což mi připomíná, Ido, že dnes budeme u večeře ne tři, ale čtyři. Mikuláš – tedy kníže Esterházy – mě prakticky prosil o pozvání a neměla jsem to srdce odmítnout. Připojí se k nám dvěma a hraběnce Marii.“

„V tom případě se domnívám, madam, že nás bude pět.“ Ida se rozpačitě usmála, ale mlčela

„Kdo to bude?“ zeptala se Sisi a opřela se o vyřezávané zábradlí. „Kdo ještě přijel?“ Rozhodl se František na poslední chvíli, že ji navštíví? Sisi se stáhl žaludek – císař sem jezdil jen zřídkakdy, ale jeho přítomnost obvykle narušila křehkou, bezstarostnou pohodu, kterou Sisi s takovým úsilím v této své domácnosti pěstovala.

Ida jí místo odpovědi podala malý zlatý podnos, na němž se vršila hromádka papírů. „Osobní korespondence Vašeho císařského Veličenstva.“

„Děkuji.“ Sisi vzala tácek a probírala se hromádkou. „Poslala jsi všechny oficiální žádosti a dopisy mému tajemníkovi ve Vídni?“

Ida přikývla.

Sisin pohled dopadl na navštívenku nadepsanou elegantním – a známým – písmem. Ne, nešlo o návštěvu císaře. Tuhle zprávu Sisi už dlouho toužebně vyhlížela a cítila, jak se jí v hrudi rozbušilo srdce, v němž se rozhořívají plamínky naděje. Andrássy! Je to vůbec možné? Vrátil se do Maďarska? Sisi tázavě pohlédla na svou společnici s vědomím, že ji dychtivý tón hlasu prozrazuje. „Byl tady… hrabě Andrássy?“

Ida se předklonila a zašeptala: „Hrabě Andrássy se tu stavil, když jste byla venku. Říkal, že přijede na večeři.“

Sisi sevřela zábradlí s pocitem, že jí snad srdce vyskočí z těla a skutálí se po schodech potažených kobercem, kde stála jako přimražená. „Nu, to je překvapení. Nanejvýš příjemné překvapení. Pojď, musím se rychle převléknout.“

Při oblékání do večerních šatů se Sisi probírala zbývající hromádkou dopisů, ale její mysl každou chvíli zabloudila zpátky k Andrássymu. Chyběla mu v předchozích měsících stejně jak on jí? Zdrží se dlouho? Bude mezi nimi všechno jako dřív? Zamrkala a přinutila se soustředit na zprávy od rodiny; na přečtení dopisů a návštěvy dětských komnat neměla moc času. Než půjde na večeři. Než přijede Andrássy.

Přišlo několik dopisů z Bavorska, Sisina milovaná starší sestra Helena se nedávno vrátila domů k rodičům v Possenhofenu. „Ubohá Néné.“ Sisi takřka viděla slzy, které ovdovělé sestře při psaní těchto řádek kanuly z očí. Helena, nejstarší a jediná z pěti dívek v rodině Wittelsbachů, která měla šťastné manželství, si našla muže – vlídného knížete Thurn-Taxise – v pozdějším věku. Vdávala se, když jí bylo přes dvacet, a přesto už několik let po svatbě manžela ztratila. Helena jí psala o svých zdravotních potížích a každodenním smutku, ale také o prohlubující se víře. Kdysi toužila po životě v klášteře a teď sestře psala, že jí pravidelné modlení skýtá „jediný lék na zármutek v chaotickém prostředí domácnosti, v níž jsme prožívaly dětství“.

Sisi se s povzdechem začetla do dalšího dopisu z domova, tentokrát od milované mladší sestry Sofie Charlotty.

Má nejdražší Sisi,

budu se vdávat! Neumíš si představit, jak jsem šťastná. Nebo možná umíš a chápeš mou blaženost; byla jsem příliš mladá, abych na vlastní oči viděla, jak ses Ty zamilovala do svého muže a přijala od něj nabídku k sňatku.

Sisi na chvilku odtrhla oči od papíru. Z dopisu Néné čišela smutná odevzdanost vdovy, zamyšlené smíření s tím, že se její životní sny nikdy nenaplní, kdežto zpráva od Sofie Charlotty překypovala mladistvým nadšením, nefalšovanou naivní vitalitou a dosud pevným optimismem, které Sisi připadaly právě tak křehké a vydané na pospas osudu jako mísa z foukaného skla v dětských rukou. Vrátila se k sestřiným slovům.

Ach, má milovaná sestro, znáš našeho bratránka Ludvíka stejně jako já. Možná dokonce lépe, protože mi pořád vykládá, že Ty jediná ze sester (mimo mě, samozřejmě) ho skutečně znáš a miluješ. A jak Tvou lásku opětuje! Jak Tě obdivuje! Jsem tak šťastná, když mi říká, že z nás všech sester se Ti nejvíc podobám krásou a citlivostí.

Ach, Sisi, jsem přímo opojená blahem. Ludvík, bavorský král, bude mým manželem!

Je mužem, kterému se nikdo nevyrovná. Podívej se na jeho paláce. Má tolik vkusu a elegance, že si proti němu připadám jako nějaký prosťáček. Nemluvě o tom, jak je krásný. Vím, že na mě všechny dívky v Bavorsku příšerně žárlí, a také by měly. Získám toho nejlepšího manžela v naší zemi! Možná i na světě! (Kromě Tvého milovaného Františka Josefa, samozřejmě.)

Přijedeš domů do Bavorska na svatbu, že ano? Řeknu Ludvíkovi, že přijedeš – příslib, že Tě uvidí, ho jistě přiměje stanovit datum svatby!

Tvá nanejvýš milující a oddaná sestra

Sofie Charlotta

Sisi odložila dopis od Sofie Charlotty a dvakrát ho přeložila; zmocnil se jí nevysvětlitelný neklid. Ta radostná zpráva ji kupodivu naplnila značnými pochybami. Sestra měla pravdu: Sisi měla Ludvíka opravdu ráda. Byl to její bratránek – a kromě Néné taky nejoblíbenější kamarád z dětských her. S Ludvíkem v Bavorsku společně běhali po polích kolem Possenhofenu, snili s otevřenýma očima, spřádali fantazie ohledně přítomnosti i budoucnosti. Ludvík se do mladinké Sisi možná i trochu zamiloval, jak často naznačoval.

A teď se má Ludvík stát manželem Sofie Charlotty? Sisi se při té zprávě neradovala tak, jak by měla. Hodí se k sobě ti dva? Jejich matka, vévodkyně Ludovika, je jistě nadšená, že nejmladší dcera zůstane tak blízko domovu v „Possi“. A Sofie Charlotta je evidentně v euforii. Sisi zastrčila sestřin dopis do psacího stolu, odhodlaná vrátit se k němu a znovu se na to téma zamyslet. Nechtěla milovanou mladší sestru připravit o radost z blížící se svatby, ale také už neměla až tak optimistický názor na manželství. Bude muset přemýšlet, než napíše odpověď.

Zbývaly ještě dva dopisy a Sisi na ně upřeně hleděla. Jeden z nich nesl pečeť s nápisem ARCIVÉVODKYNĚ GISELA, CÍSAŘSKÁ RAKOUSKO-UHERSKÁ PRINCEZNA. Gisela, Sisina dvanáctiletá dcera, jí psala od císařského dvora ve Vídni. Gisela psala zřídkakdy. Nebyly si s matkou blízké, vlastně ani nedostaly šanci sblížit se. Gisela od nejútlejšího dětství upřednostňovala babičku, arcivévodkyni Žofii, ženu, která se z nějakého důvodu chovala k vnoučatům vlídně a mateřsky, ale ve vztahu ke snaše byla chladná a panovačná.

Sisi zírala na dopis a nervózně poposedla, náhle neklidná. Myšlenka na nejstarší dceru ji hluboce zasáhla v nějakém skrytém koutku nitra – v místě, kde čas ani vzdálenost nedokázaly zhojit rány, nastolit v duši klid a mír. Ne, teď ne, napadlo Sisi. Ne po tak krásném dni. Ne když se chystala projít chodbou k dětským komnatám, aby viděla svou milovanou holčičku. Ne když měl zanedlouho na večeři přijít on – Andrássy. Sisi teď nechtěla plakat. Napřímila se na židli a zastrčila Giselin dopis do vnitřní kapsy županu; přečte si ho později. Později, až si bude moci vychutnat vzácná dceřina slova. Až bude moci dát průchod slzám a černá noc ji obklopí nenápadným soukromím, aby mohla plakat beze svědků, aby nikdo neviděl, jak je ztrápená a zoufalá ze ztráty dvou starších dětí.

Sisi se chopila dalšího, posledního dopisu, napsaného známým rukopisem a opatřeného zřetelnou červenou pečetí. I on v ní vyvolal tíseň, ale žaludek se jí zhoupl jinou směsicí nepříjemných pocitů, než jaké v ní vzbudil pohled na dopis od Gisely – ne prudká trýzeň, spíš tlumená pulzující bolest. Sisi rozlomila pečeť a potlačila povzdech. Byl to dopis od Františka Josefa. Jejího manžela, císaře. Takhle teď vypadal jejich manželský svazek: neviděli se celé měsíce, ale pravidelně si psali, on v Rakousku a ona v Maďarsku.

Dopisy Františka Josefa byly stejné jako on: přímočaré, racionální, prosté čehokoliv blízkého nápaditosti či sentimentalitě. Střízlivé popisy jeho každodenní běžné činnosti, v nichž načrtl nekonečné hodiny strávené u psacího stolu, obklopen papíry, žádostmi a ministry, a v závěru je vždycky shrnul kategorickým prohlášením: „Ale tak to prostě musí být, člověk musí pracovat až do úplného vyčerpání.“ Připojil stručné zprávy o Gisele a Rudolfovi; Sisi se pokaždé rozbušilo srdce, když si přečetla jejich jména. Gisela. Rudi. Dvě děti, které nesměla milovat. Dvě děti, které jí hned po narození vytrhli z náruče a odnesli do císařských dětských pokojů, kde každá minuta plynula pod bedlivým a dychtivým dohledem jejich babičky z otcovy strany, arcivévodkyně Žofie.

Obě děti jsou „v dobré kondici“, ujistil ji František. Ovšemže. V císařské rodině se očekává od všech, že budou „v dobré kondici“. Žofie se starala, aby se v pozlaceném třpytu dokonale spořádané a úctyhodné císařské domácnosti neobjevil jediný šrám. Ne u Habsburků, kde zvyk, řád a tradice nařizovaly každý den neochvějnou rutinu. Aby aparát císařské autority mohl plynout hladce, museli všichni přesně vědět, co se od nich očekává. Žofie to měla už mnoho let pevně pod kontrolou, a přestože císařská koruna spočívala na hlavě Františka Josefa, císařské domácnosti ve skutečnosti vládla jeho matka.

Sisi s tchyní osobně mluvila málokdy, ale v každém dopise od Františka cítila Žofiinu přítomnost nad vším, co její syn napsal, stejně jako věděla o každodenním dění u jeho dvora. Jakákoliv zmínka života ve Vídni nevyhnutelně zahrnovala Žofii, císařovu nejbližší rádkyni a dominantní postavu jeho dní – a dní Sisiných milovaných dětí. Sisi zasténala, zmuchlala Františkův dopis v dlani a odhodila ho na druhou stranu místnosti.

Udržela myšlenky na uzdě, nedovolila jim bezhlavě se rozběhnout temnou a bezútěšnou chodbou, kde ji sevřou dobře známá muka, s nimiž se pravidelně potýkala. Valerie. Vyslovila to jméno nahlas, jako by chtěla zahnat démony kolem sebe a utěšit se těmi posvátnými zvuky. Její drahoušek, nejmladší dítě. Holčička, žijící v bezpečí dětských pokojů tady v Gödöllö. Dítě, jehož početí Sisi konečně donutilo odjet z Vídně a nechat za zády tchyni a celý císařský dvůr. Přijet sem, do Maďarska, kde se mohla konečně osvobodit od Žofiiny autority, skutečně vychovávat alespoň jedno své dítě, zahrnout je mateřskou láskou, kterou jí tak dlouho odpírali a jíž její duše překypovala.

„Už jsme hotové? Tolik si přeji obejmout Valerii.“ Sisi se na židli zavrtěla a pohlédla v zrcadle na císařskou kadeřnici Františku Feifalikovou, dokončující poslední úpravy účesu ze spletených vlasů. Další z věcí, co jí zpříjemňovaly život daleko ode dvora: Tady mohla mít Sisi své proslulé vlasy, dlouhé až po kotníky, spletené do volných copů a ozdobené věnečky lučních květů místo složitých formálních účesů a těžkých čelenek posetých drahokamy, jak se to vyžadovalo u dvora a zejména při četných společenských příležitostech. Z těch účesů ji na konci večera pokaždé bolela hlava.

„Už jen chviličku, císařovno.“ Františka zručně a hbitě zapletla do Sisiných kaštanových kadeří poslední stonek lučních květů. „Et voilà, hotovo! Další mistrovské dílo, smím-li to tak sama říct.“

Sisi vstala ze židle, šla ke skříni a vybrala si róbu ze saténu ve smetanovém odstínu, lemovanou zlatě vyšívanými květy. Krk, uši a zápěstí ozdobila perlami ladícími se šaty a ve vlasech přibyly voňavé bílé okvětní plátky. Zatímco dámy kolem ní poletovaly, zapínaly knoflíčky a urovnávaly záhyby přepychové látky, Sisi spokojeně kývla na svůj odraz v zrcadle. „Dobře,“ řekla. „Myslím, že už je to všechno.“ Bezmála slyšela úlevné oddechnutí svých tří pomocnic: polské kadeřnice Františky, Maďarky Idy a Marie Festeticsové, maďarské hraběnky a dlouholeté členky Sisiny osobní družiny. V nejužším kruhu rakouské císařovny nebyla jediná Rakušanka. Tak, jak si to Sisi přála.

„Do dětského pokoje jsem až moc nastrojená, ale možná se tyhle nádherné perly budou mé drahé Valerii líbit.“ Sisi se s úsměvem otáčela ze strany na stranu a ještě naposledy důkladně zkontrolovala svůj vzhled před velkým zrcadlem. Ohledně šatů a vlasů byla vždycky náročná. To, že získala pověst „nejkrásnější žijící ženy“ – dokonce krásnější než ta francouzská čarodějka, císařovna Evženie, se nestalo jen tak. Ale dnešek byl ještě důležitější než obvykle, protože se k ní u večeře připojí Andrássy.

***