Obsah

Nový druh smrti

Zamčené kupé

„Pro tohle lidé umírají“

Střed světa

Žena, která považovala krysy za duchy

Dům v Greek Street

Wyldův Obří glóbus

Dům z ledu

Klinika

Noční děsy

Hydropatie

Do hlubin

Rolník a zmije

Dům v Bloomsbury

Rozpojené srdce

Poděkování

Copyright © 2016 by Morrell Enterprises, Inc.

Translation © Ondřej Duha, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu RULER OF THE NIGHT

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání

ISBN 978-80-7543-333-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-334-3 (mobi)

Ještě jednou Grevelu Lindopovi a Robertu Morrisonovi za to, že mě vedli na mé cestě za Thomasem De Quinceym. A historičce Judith Flandersové za to, že mě vedla temnými viktoriánskými uličkami.

Každého večera se mi zdálo, že klesám do propastí a slunce prostých jeskyň, hlubin pod hlubinami, z nichž jako bych neměl už nikdy znovu vystoupit.

Thomas De Quincey

Zpověď anglického poživače opia

Poživač opia je vládce noci

Ralph Waldo Emerson

Nový druh smrti

Je obtížné představit rozsah britského impéria v devatenáctém století. Britské mapy z té doby zobrazují jeho teritoria červeně, takže je jasně vidět, že obepínají celou zeměkouli: Kanadu, Bahamy, Bermudy, Gibraltar, Kypr, třetinu Afriky, Indii, Barmu, Malajský poloostrov, Singapur, Hongkong, Austrálii, Nový Zéland a tak dále. Jak se tehdy říkalo, nad britským impériem nikdy nezapadalo slunce. Tvořilo čtvrtinu pevné země na planetě a žila v něm třetina obyvatelstva, takže bylo mnohem větší než území dobyté Alexandrem nebo to, o jehož obsazení kdy snili Římané.

Británie – národ, který té obrovské rozloze vládl – byla ve srovnání s tím malá. Na první pohled se to může zdát zvláštní, ale nevelká plocha Británie jí dávala zásadní výhodu nad většími oblastmi jako Evropa nebo Spojené státy. Myšlenky a vynálezy se mohly v tom omezeném prostoru rychle šířit a vytvářet tak mocné jádro pro celosvětovou moc impéria – moc, která dramaticky posílila po vynalezení nového divu světa.

Vzdálenost mezi přístavem v Liverpoolu a továrnami v Manchesteru je třicet pět mil, tedy nějakých padesát šest kilometrů. Dnes se ta vzdálenost dá urazit za necelou půlhodinu, ale na začátku devatenáctého století se daly suroviny a hotové výrobky převážet jen na povozech a říčních člunech. Oba způsoby byly obtížné a náročné na čas, omezené prašnými cestami plnými výmolů a úzkými, přecpanými kanály, takže cesta trvala za těch nejlepších podmínek nejméně den a v nejmrazivější zimě i týdny.

Ale v roce 1830 bylo vytvořeno cosi úžasného: železnice mezi Liverpoolem a Manchesterem, první svého druhu. Tato trať byla tak drahá a experimentální, že ji mnoho finančníků považovalo za pošetilost, ale ukázala se natolik úspěšná, že o pouhý měsíc později byla navržena železnice z Manchesteru do Londýna. Deset let nato už křižovalo Anglii skoro dva tisíce mil (tři tisíce dvě stě kilometrů) tratí. Do roku 1855, o pouhých dvacet pět let později, spojovalo všechny kouty země šest tisíc mil (devět tisíc šest set kilometrů) tratí a další se plánovaly.

Suroviny, výrobky a uhlí se teď daly dopravovat s takovou rychlostí a ziskem, že se stavěly stále nové továrny, dokud se po několika úžasně rychlých desetiletích Anglie nestala první zemí, která plně využila průmyslové revoluce a dosáhla bezprecedentní světové nadvlády.

Thomas De Quincey, jedna z nejznámějších a nejgeniálnějších literárních osobností devatenáctého století, nad tou změnou truchlil. „Z čiré slepé solidarity s vlaky začnou lidé ulicemi klusat,“ napsal Poživač opia, „a v následující generaci přejdou v cval.“ Ve své nostalgické eseji „Anglický poštovní dostavník“ velebil povozy tažené koňmi, kterými cestoval za svého mládí. Jejich spolehlivých deset mil (šestnáct kilometrů) za hodinu mu stačilo. Cítil propojení s krajinou, kterou cestoval, a sympatie k silným zvířatům, která ho táhla kupředu. Teď, když vlaky dosahovaly nepředstavitelné rychlosti padesáti mil (osmdesát kilometrů) v hodině, se mu zdálo, že „ty železné trubky a kotle odpojily lidské srdce“. Vybavoval si vzrušení, s nímž kdysi trubka ohlašovala příjezd dostavníku do přepřahací stanice, a úžas diváků nad mocným duněním kopyt. „Ty shluky čumilů okolo poštovních vozů měly jeden střed a sdílely jen jeden zájem. Ale davy na železničních nádražích mají tak málo jednoty jako tekoucí voda a shlukují se kolem tolika středů, kolik je ve vlaku jednotlivých vagonů.“

De Quincey, který se vždycky zajímal o násilnou smrt, si rychle všiml, že první den provozu dráhy z Manchesteru do Liverpoolu politik jménem Huskinsson vystoupil ze slavnostního vlaku, když zastavil uprostřed inaugurační cesty, aby doplnil vodu do kotle. Huskinsson chtěl odčinit svůj nedávný spor s tehdejším anglickým premiérem vévodou z Wellingtonu, jehož vítězství nad Napoleonem v bitvě u Waterloo z něho udělalo nejoslavovanějšího muže národa. Huskinsson prošel podél kolejí, dorazil k premiérovu kupé a potřásl si s ním rukou, což ho tak zaměstnalo, že si až v posledním okamžiku všiml lokomotivy přijíždějící po paralelních kolejích.

Vlak ministerského předsedy se začal rozjíždět. Huskinsson pospíchal vedle něj. Chytil se za dveře, aby nastoupil, ale dveře se otevřely do cesty protijedoucího vlaku. Chvilku visel, pak mu ruce povolily, spadl na koleje a lokomotiva ho přejela.

Zpráva o Huskinssonově hrůzné smrti se rozšířila po celé zemi, proslavila ho a způsobila, že se lidé v Anglii dozvěděli o tom šokujícím vynálezu a možnosti nového způsobu života, jež si nedokázali představit.

Jenže železnice přinesla i nový způsob smrti, a jak De Quincey – expert na umění vraždy – objevil, mrtvých mělo být mnohem víc.

Zamčené kupé

Londýn

Ve čtvrtek večer, 22. března 1855, studoval zamračený gentleman dvoustránkový dokument, který ležel na jeho mohutném psacím stole. Jmenoval se Daniel Harcourt. Bylo mu padesát a byl obtloustlý následkem své sedavé právnické profese. Jeho šedý frak a vesta byly od toho nejlepšího krejčího. Zlatý řetěz od hodinek naznačoval jeho úctyhodnost. Žhnoucí uhlíky v jeho krbu zaháněly sychravý chlad po nedávném dešti, ale v té chvíli nebyl oheň nutný. Když Harcourt vzhlédl od stránek, pocítil vnitřní teplo triumfu.

„Jste si jistý těmi podrobnostmi? Tím domem v Bloomsbury? Vším?“

Muž, který stál na opačné straně jeho stolu, měl na sobě vybledlý zimník pochybné kvality. V jeho drsném obličeji byly vrásky člověka, který po většinu života pracoval venku v jakémkoli počasí.

„Provedl jsem tu práci osobně, pane Harcourte. Když hlídkujete v ulicích deset let jako já, víte, s kým si máte promluvit. Kolportéři, čističi přechodů, nosiči vody na stanovištích drožek – těmhle lidem nic neunikne a za pouhou šestipenci jsou ochotní to dokázat. Obličej toho muže mi nakreslil nejlepší pouliční umělec v Bloomsbury. Co jsem vám dal, je pravda pravdoucí.“

Harcourt vytáhl ze zásuvky stolu list papíru a položil ho před toho muže. Namočil pero do kalamáře a podal mu ho. „Napište svoje jméno.“

„Ale vy už moje jméno znáte. Jsem John Saltram.“

„Stejně ho napište.“

„Myslíte si, že neumím psát?“ zeptal se Saltram s potlačovaným podrážděním. „Myslíte si, že Metropolitní policie najímá konstábly, kteří neumějí psát?“

Harcourt položil vedle papíru zlatý sovereign. „Pobavte mě. Napište svoje jméno.“

Po dlouhém pohledu na zlatou minci Saltram poslechl a zaškrábal kovovým hrotem. „Tady, vidíte?“ oznámil a vrátil pero a list papíru.

„To není stejný rukopis jako na stránkách, které jste mi dal,“ poznamenal Harcourt.

„Řekl jsem, že umím psát. Netvrdil jsem, že umím psát úhledně. Ty stránky psala moje žena. Zapsala, co jsem jí diktoval. Nikomu jinému bych nevěřil.“

„Jak mám vědět, že neudělala kopii? Jak mám vědět, že se ty stránky nepokusíte prodat muži, kterého jste sledoval?“

„To by ode mě nebylo moc chytré, že, pane Harcourte? Já chci stálou práci, ne problémy od muže, jako jste vy.“

Harcourt se na okamžik zamyslel a vysázel na stůl pět dalších sovereignů. Rovnalo se to konstáblovu pětitýdennímu výdělku.

„Tady je, na čem jsme se dohodli,“ řekl. „Ten jeden sovereign si nechte jako prémii.“

„Děkuju, pane Harcourte. Od srdce vám děkuju.“ Saltram nacpal mince do kapsy kalhot. „Kdybyste ještě někdy potřeboval, abych pro vás něco udělal…“

„Vždycky se mi může hodit muž, který umí držet jazyk za zuby. Vlastně budu vaše služby možná potřebovat velice brzy. Ale právě teď je pozdě a jsem si jistý, že se chcete vrátit ke své manželce.“

„Ano, pane Harcourte. Výborně, pane Harcourte.“

Když Saltram vycouval z místnosti, utřel si rty gestem, které naznačovalo, že má v úmyslu jít spíš do taverny než domů ke své ženě.

Harcourt se za ním díval, jak vychází do lampou osvětlené chodby před kanceláří, a pak zavřel dveře. Naslouchal, dokud Saltramovy kroky sestupující ze schodů neutichly.

Teprve potom dovolil, aby ho hřejivý pocit triumfu pobídl do akce. Rychle vytáhl z vesty zlaté hodinky. Bylo dvacet sedm minut po osmé. Zřídka pracoval takhle dlouho, ale tady neměl na vybranou – jeho schůzka se Saltramem se mohla odehrát, až když bude budova prázdná a nikdo toho muže neuvidí přijít.

Chvatně hodil papír, na který Saltram napsal své jméno, do odpadkového koše pod stolem. Pak si rychle oblékl převlečník, natáhl rukavice a nasadil cylindr. Vložil dvoustránkový dokument do koženého kufříku, popadl deštník, zhasl lampy ve své kanceláři a vyšel ven. Když zamkl dveře, sestoupil spěšně po schodech a cestou zhášel další lampy.

Harcourtova kancelář byla v Lombard Street, která byla toho večera chladná a plná mlhy. Byla to jedna z nejkratších ulic v té rušné obchodní londýnské čtvrti, čtvereční míli se zbožnou úctou nazývané City, pokaždé s velkým C. Ale nehledě na to, jak krátká Lombard Street byla, z ní její poloha nedaleko honosné Anglické banky a Královské burzy dělala jedno z nejvlivnějších míst na světě.

Harcourt kráčel dlouhými kroky po temném, mokrém chodníku, až dorazil ke stanovišti drožek na rohu. Během dne jich tam stálo až dvacet, nejvíc, kolik jich zákon na jednom místě dovoloval, ale teď, po pracovní době, měl štěstí, že našel dvě.

Rychle nastoupil do té první a zavolal na kočího v cylindru, usazeného na jeho kozlíku vzadu nahoře: „Nádraží Euston Station! Musím tam být na vlak v devět!“

„To nemáme moc času, vašnosti.“

„Zaplatím třikrát tolik.“

Kočí dychtivě práskl bičem a čiperná dvousedadlová drožka vyrazila kupředu. Rachot koňských kopyt se odrážel od opuštěných kamenných budov. Najednou kočí začal kličkovat sem a tam náhlým chaosem povozů přijíždějících ze severu od mostu Blackfrier Bridge. Zapráskal bičem silněji, pobídl koně po Holborn Hill a zabočil doprava do Grays Inn Road.

Harcourt pohladil svůj kožený kufřík a listiny uvnitř. Když drožka míjela lucernu zahalenou mlhou, podíval se na hodinky a zjistil, že mu do odjezdu vlaku zbývá už jen deset minut.

Harcourt se snažil dýchat pomalu a klidně. Kdykoli měl cestovat vlakem, mohl se spolehnout, že bude nervózní. Zavzpomínal na dobu poštovních dostavníků, když rychlost ještě vzbuzovala nadšení, místo aby naháněla strach.

„Už tam budeme, vašnosti,“ zavolal kočí a zabočil doleva do New Road.

„Je skoro devět!“

„Jen klid, vašnosti. Jenom mějte připravené mince, až vyskočíte.“

Když se před nimi objevilo náměstí Euston Square, sevřel Harcourt kufřík s dokumenty a deštník a nervózně čekal, až drožka projede obrovským římským obloukem před nádražím. U chodníku hodil mince kočímu a běžel do Velké haly. Nevšímal si sloupů, soch a honosného schodiště a zamířil k jediné pokladně, která zůstala otevřená.

„Vlak v devět do Sedwick Hill,“ řekl pokladnímu a strčil před něho stříbrnou korunu.

Pokladní se nemusel ptát, jestli chce první třídu. Harcourtův zlatý řetěz mluvil jasně. „Radši si pospěšte, pane.“

Harcourt popadl lístek a spěchal pryč.

„Zapomněl jste si drobné, pane!“

Harcourt se protlačil brankou na nástupiště. Po klasické architektuře Velké haly se nad ním klenula ošklivá střecha ze železa a skla. Kouř z nesčetných odjíždějících lokomotiv pokryl sklo sazemi.

Harcourt ukázal lístek zřízenci a spěchal podél čekajícího vlaku, jehož syčící lokomotiva jako by dávala najevo netrpělivost. Minul vagony třetí třídy, ve kterých museli cestující stát. Pak následovala druhá třída s dřevěnými lavicemi. Společenský význam bohatých cestujících vyžadoval, aby byli vpředu, přestože se tak ocitli v hluku a jiskrách z funící lokomotivy.

Harcourt bez dechu dorazil ke dvěma vagonům první třídy. Každý měl několik kupé a každé kupé mělo samostatný vchod.

Nahlédl do prvních otevřených dveří, ale tohle kupé už bylo obsazené. Nesnášel sdílet stísněný prostor s cizími lidmi. Slušnost mu velela vyměnit si s nimi několik zdvořilostních frází, ale pak nastalo trapné ticho. Za denního světla mohl spolucestující ignorovat tím, že si četl noviny zakoupené v knihkupectví W. H. Smith na nádraží, ale v noci jediná lampa v každém kupé nestačila na to, aby si mohl číst, takže byl nucen vyhnout se kontaktu s cizími lidmi tím, že zíral oknem ven do tmy.

Cestující, které Harcourt viděl otevřenými dveřmi, ani nevypadali, jako by patřili do kupé první třídy. Jeden byl malý postarší muž oblečený v něčem, co se zdálo být oblekem na laciný pohřeb. Dokonce i jediná lampa v kupé stačila, aby bylo vidět, že je ten muž nervózní. Přestože seděl, pohyboval nohama nahoru a dolů, jako by přešlapoval na místě. Svíral a rozvíral pěsti. Obličej měl zbrocený potem.

Společnice postaršího muže sedící naproti němu vypadala také neobvykle. Harcourt musel uznat, že je atraktivní s třpytivýma modrýma očima, které na něho upřela otevřenými dveřmi, ale její oblečení by se také lépe hodilo na laciný pohřeb a místo módních obručí dam z vyšší společnosti měla pod sukní něco, co vypadalo jako kalhoty. Ne, Harcourt rozhodně nehodlal strávit byť jen dvacet minut zavřený v kupé s dvěma takovými lidmi.

Pokračoval k začátku vlaku a syčící mašině, nahlédl do dalších otevřených dveří a lampa milosrdně odhalila, že kupé není obsazené. Nastoupil dovnitř.

Malé kupé mělo čtyři sedadla napravo a čtyři nalevo, obrácená proti sobě. Protější dveře umožňovaly přístup, pokud vlak přijel na stanici s nástupištěm na opačné straně. Ve vagonu nebyla centrální chodba spojující všechny oddíly. Každá skupinka cestujících seděla v odděleném kupé přístupném jen zvenčí.

Harcourt se usadil na silný polštář potažený modrým saténem. Když položil kufřík s dokumenty a deštník vedle sebe, uvědomil si, jak byl rozrušený, když se snažil chytit vlak. Sundal si rukavice, dotkl se obličeje a zjistil, že má tváře kluzké potem. Připomnělo mu to toho malého muže v kupé za tím jeho a pomyslel si, jestli ho neodsoudil příliš rychle.

„Právě včas, pane,“ řekl zřízenec v otevřených dveřích.

„Vskutku,“ odpověděl Harcourt a skryl svou úlevu.

Ale zmýlil se v osobě, kterou zřízenec oslovil.

Do oddílu nastoupil udýchaný muž a zdvořile se díval dolů, aby se Harcourt necítil trapně z toho, že je nucen dát se s ním do hovoru. Vlastně měl ten nově příchozí tolik slušnosti, že přešel celé kupé a posadil se k druhým dveřím. Dokonce si sedl zády ke zdi, u které seděl Harcourt, čímž jim ušetřil rozpaky z toho, že by seděli proti sobě.

Harcourt se opřel, ale neuvolnil se. Nestihl poslat telegram muži, kterého spěchal navštívit. Předpokládal však, že až dorazí do Sedwick Hill, někdo v místní taverně si rád vydělá půlkorunu a odnese vzkaz do nedalekého sídla. Brzy nato pro něho přijede kočár. V domě vypukne zmatek vyvolaný jeho nečekaným příjezdem, ale Harcourt nepochyboval, že až předloží ty vzácné dvě strany, bude jeho klient nesmírně vděčný.

Zřízenec zabouchl dveře, zasunul do zámku klíč a zamkl je. Pak pokračoval k dalšímu kupé. Navzdory syčení lokomotivy slyšel Harcourt skřípání kovu o kov, jak zřízenec zamykal i ten oddíl – a pak další a další.

Když byl Harcourt dítě, zamykali ho jeho dva starší bratři do truhly v komoře. Smáčknutý ve stísněném prostoru bušil na víko a prosil, aby ho pustili ven. Vzduch v truhle se ohřál a zvlhl jeho zoufalým dechem. Jeho křik zeslábl, dech se zpomalil, mysl zakalila. Náhle ho oslepilo světlo, když jeho bratři hlasitě zvedli víko a se smíchem utekli.

Bezděčně se mu to vybavilo.

Muž, s nímž sdílel kupé, se zdál být také nervózní, seděl strnule zpříma.

Lokomotiva zasupěla a zdálo se, že se železné sloupy na nástupišti venku pohnuly. Harcourt sledoval oknem mizející skleněnou střechu pokrytou sazemi, jak vlak odjížděl z nádraží směrem na sever. Nedokázal se na ten výhled, pokud se tomu tak dalo říkat, soustředit, neboť ho rozptylovaly mosazné mříže v oknech. Ty mříže bránily cestujícím, aby se vykláněli ven, kde by je zabil úder do hlavy o nějaký předmět, který vlak míjel. Z podobného důvodu byl každý oddíl zamčený zvenčí, aby snad někdo nedopatřením neodemkl dveře, nebo to dokonce neudělal schválně, aby měl lepší výhled, a něco ho třeba nezasáhlo. Případně by mohl ztratit rovnováhu a vypadnout.

Bez ohledu na praktické důvody toho opatření Harcourt věděl, že skutečný důvod, proč má obličej pokrytý potem, je ten, že na tohle nemyslel jako na kupé. Se zamřížovanými okny a zamčenými dveřmi si tam připadal jako ve vězeňské cele.

Muž, s nímž sdílel ten úzký uzavřený prostor, se postavil. Prošel kolem područek a posadil se naproti Harcourtovi, takže se skoro dotýkali koleny.

Jaká nehorázná hrubost, pomyslel si Harcourt. Je to spekulant? Doufá, že mi něco prodá?

Harcourt se upřeně zahleděl do tmy za oknem a toho muže ignoroval.

„Dobrý večer, pane Harcourte.“

K čertu, jak to, že zná mé jméno? Harcourt nedokázal odolat a obrátil pohled směrem k neznámému.

Při vstupu do kupé držel muž hlavu skloněnou. Teď ji však zvedl a pohlédl Harcourtovi do očí.

„Vy!“ vykřikl Harcourt.

Když se po něm muž vrhl, popadl Harcourt deštník v naději, že se ubrání. Ale neznámý mu ho vytrhl z ruky a hodil na podlahu. Jednou rukou stiskl Harcourtovi hrdlo a druhou mu zabodl do hrudi nůž.

Ostří narazilo na něco tvrdého a sklouzlo.

Útočník zaklel. Harcourt lapal po dechu a snažil se odstrčit ruku, která ho dusila.

Rozpoutalo se peklo.

Z deníku Emily De Quinceyové

Po našem tříměsíčním pobytu v Londýně jsem nečekala, že oddech od našich nekonečných vymahačů dluhů skončí tak náhle. V týdnech po odstranění hrozby proti královně Viktorii jsem využila svých dvacátých druhých narozenin, abych apelovala na otcovy city a přiměla ho uznat, že jeho po desítky let dlouhá závislost na opiu nemůže pokračovat bez smrtících následků. Po dvou probdělých dnech následovalo čtyřiadvacet hodin přerývaného, neklidného spánku, kdy jeho nočními můrami pochodovaly všechny armády dějin a mluvily na něho duchové jeho sestry a mé matky. Dokázal pozřít pouze chléb máčený v teplém mléce. Přiznal se, že užívá až šestnáct uncí laudana denně. Jen takové množství alkoholu bez přidání práškového opia by bylo destruktivní.

Pod vedením doktora Snowa snižoval otec svůj příjem každé tři dny o půl unce. Dostal instrukci, aby při každé známce, že se jeho tělo vzpouzí, přidal čtvrt unce, aby se dostal na úroveň, na které byl předtím, a počkal, až třas a bolest hlavy ustanou. Pak se otec dál snažil snižovat příjem po půluncových krocích.

Nejen že tato metoda dávala smysl, ale také se zdálo, že funguje. Otec byl teď na osmi uncích laudana denně. I tak to bylo obrovské množství, když uvážíme, že lidé, kteří nejsou na opium zvyklí, by mohli zemřít po polknutí plné polévkové lžíce, ale otec si proti němu už více než čtyřicet let pěstoval odolnost.

Jeho modré oči se vyjasnily. Začal jíst vývar a pak i knedlíky. Začal znovu psát, přidával nový materiál ke svazkům svých sebraných spisů, jejichž vydání připravoval jeho nakladatel. Kdykoli obdržel nové stránky, poslal nám nakladatel dokonce deset liber, což byla nečekaná štědrost, protože otec už dávno utratil honorář, který mu byl nakladatel povinen vyplatit.

Naši drazí noví přátelé Sean a Joseph (mluvím samozřejmě o detektivu inspektoru Ryanovi a seržantu Beckerovi) se těšili z otcova pokroku a povzbuzovali ho, jak uměli. Neznali však otce tak dobře jako já a po celou dobu, co snižoval svůj příjem, jsem nedokázala nemyslet na těch několik příležitostí, kdy jsem s ním už touto cestou prošla. Zvlášť mě zneklidňovalo, že jedním z otcových projektů byla nová verze jeho Zpovědi anglického poživače opia, ne pouhá revize, ale rozšíření. V době, kdy jsem doufala, že se mu podaří osvobodit mysl od potřeby opia, přepisoval mučivý text, který napsal před celým životem, znovu popisoval ty trýznivé události, které se podílely na jeho potřebě opia. Opět psal o tom, jak jako sedmnáctiletý žebrák málem zemřel hlady v zimních ulicích Londýna. Opět psal o tragické Ann, první lásce svého života, patnáctileté dívce z ulice, jež mu zachránila život, když se zhroutil vyhladověním, a jež pak zmizela navždy.

Dělala jsem, co jsem mohla, abych ho rozptýlila. Toho čtvrtečního večera, aby s námi oslavili snížení otcových dávek na polovinu, nás Sean s Josephem doprovodili do tolik přetřásané nově otevřené restaurace v Soho. Seanova rána v podbřišku se tentokrát zahojila správně a Joseph už netrpěl dvojím viděním, které mu způsobil úder do hlavy. Všechna tato naše zlepšení byla důvodem k oslavě. Otec dokonce nabídl, že použije část z nově získaných deseti liber na zaplacení hostiny.

„Není třeba, pane. Zapomněli jsme se vám zmínit, že já a Joseph jsme teď bohatí,“ ohlásil Sean.

„Bohatí?“ podivil se otec.

„Vskutku. Kvůli svým zraněním jsme dostali ze zvláštního fondu Scotland Yardu prémii ve výši pěti liber. Nenapadá nás lepší způsob, jak utratit část našeho bohatství, než pozvat vás a vaši dceru na večeři.“

Na strop restaurace zdobený květinami byl krásný pohled stejně jako na jasně barevné kousky skla v lampách pod stropem a zrcadlo v honosném rámu nad krbem. Všechno bylo tak příjemné, že v šumu konverzace nikdo nevěnoval pozornost mé bloomerce ani jizvě na Josephově bradě nebo Seanovým rudým irským vlasům, když si sundal čepici. Zdálo se, že si zákazníci dokonce ani nevšimli, jak je otec malý.

Ale jakmile se posadil k našemu stolu, můj úsměv odumřel, když jsem postřehla změnu – až příliš povědomou –, která ho postihla. Vždycky to začalo jeho očima. Jejich modř nabyla křehkého vzhledu čínského porcelánu. Tváře jako by se mu propadly a vrásky přibyly. Popadl se za žaludek.

„Krysy,“ řekl a roztřásl se.

Muž u vedlejšího stolu upustil vidličku. „Krysy? Kde? V téhle restauraci podávají krysy?“

„Hlodají mi v žaludku.“

„Otec je nemocný,“ vysvětlila jsem tomu muži. „Omlouvám se, že vás vyrušil.“

„Krysy v žaludku? Tak to by měl sníst kočku.“

Když otec zasténal, pomohli mu Sean a Joseph vyjít ven. Dříve toho večera dodal déšť Londýnu vzácnou svěží vůni. Doufala jsem, že ta spolu s chladným vzduchem, který nás obklopil, otci trochu uleví od jeho muk.

„Emily, neměli bychom ho vzít k doktoru Snowovi?“ zeptal se Sean.

„Nevěřím, že by to pomohlo. Tohle jsem už viděla dřív. Pokaždé je to hladina opia, pod kterou otec nemůže klesnout.“

Řídila jsem se instrukcemi lékaře, vytáhla z kapsy lahvičku laudana a naplnila lžíci tou rubínovou tekutinou.

„Tady, otče.“

Z bolestné zkušenosti jsem věděla, že není jiné cesty. Dávka drogy navíc zabrala. Otec přestal lapat po dechu a jeho třas polevil.

„Pane De Quincey, zažil jste jen malou recidivu,“ řekl Joseph. „Zítra budete zpátky na správné cestě.“

„Ano, jenom malá recidiva,“ zamumlal otec.

Ve slabém světle lucerny jsem spatřila v jeho očích slzy.