Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Copyright © 2016 by Weina Dai Randel

First published in English by Sourcebooks, an imprint of Sourcebooks, Inc.www.sourcebooks.com

Translation © Jana Vlčková, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE MOON IN THE PALACE

přeložila Jana Vlčková

Redakční úpravaMelita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-336-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-337-4 (mobi)

Dynastie Tchang, rok 631 po Kr.

Pátý rok vlády Mírumilovné vyhlídky císaře Tchaj-cunga

léto

1

V den, kdy mi byla předpovězena budoucnost, mi bylo pouhých pět let.

Procvičovala jsem si kaligrafii na zahradě, kde otec hostil šlechtice, učence a další významné muže prefektury. Panovalo nádherné letní odpoledne. Otec neměl na hlavě svůj klobouk, znak úřadu prefekta, a v záři slunečních paprsků, jež se prodíraly větvemi dubu, vypadaly jeho vlasy jako stříbrná koruna.

Mnich, kterého jsem nikdy dřív neviděla, se ho zeptal, jestli mi smí číst z tváře.

„Neuvěřitelné!“ Sklonil se, aby mi mohl pohlédnout do očí. „Nikdy jsem neviděl dokonalejší obličej, prostý všech nedostatků a plný inspirace. Podívejte se na ty lícní kosti, tvar nosu a očí. Tato tvář nese nebeské poslání.“

Chtělo se mi smát. Ošálila jsem ho. Byla jsem otcovou druhou dcerou a jeho miláčkem. Často mě oblékal do chlapecké tuniky a jednal se mnou jako se synem, kterého neměl. Matka se zdráhala na tuhle hru přistoupit, ale já ji považovala za velkou čest.

„Škoda že je to chlapec,“ pokračoval mnich poté, co nás obklopili zvědavci.

„Škoda?“ zeptal se nechápavě otec. „Proč si to myslíš, Tripitako?“

Také jsem byla zvědavá. Jak by mohla být dívka cennější než kluk?

„Kdyby tohle dítě bylo děvče, s tímhle obličejem…“ – mnich si mě dál soustředěně prohlížel –„…by zastínilo slunce a zazářilo jasněji než měsíc. Vládlo by zemi, jejíž správa spočívá v rukou mnoha mužů. Stalo by se matkou císařů této říše a také uznávanou císařovnou. Rozebralo by dům ze lží a postavilo z něj chrám božstev. Rozpustilo by království duchů a založilo dynastii duší. Stalo by se nesmrtelným.“

„Žena by se stala císařem?“ Otec úžasem otevřel ústa. „Copak je něco takového možné?“

„Těžko se to vysvětluje, prefekte, ale je to tak. Nebyl by nikdo před ní a nikdo po ní.“

„Ale tohle dítě nepochází z císařské rodiny.“

„Byl by to jeho osud.“

„Aha,“ přikývl otec. Tvářil se zamyšleně. „Jak by mohla žena vládnout zemi?“ zeptal se mnicha, avšak nespouštěl ze mě pohled. Oči se mu podivně leskly.

„Musí přetrpět.“

„Přetrpět co?“

„Smrt.“

„Čí?“

Tripitaka neodpověděl. Místo toho se otočil a vchodem do zahrady ve tvaru měsíce pohlédl do přijímací síně, již zdobily překrásné nástěnné malby a starožitné paravány ze santálového dřeva vykládané perlami. Na policích stály vzácné keramické misky a šálky a také Buddhova kost, posvátná relikvie, matčin nejcennější poklad, spolu se vzácnou sbírkou čtyři sta let starých básní. Uprostřed síně se leskl předmět, který hosté otci nejvíc záviděli – socha koně v životní velikosti, odlitá z ryzího zlata, dar od císaře Kao-cu, zakladatele dynastie Tchang. Císař za svou říši vděčil právě mému otci.

Tripitaka se na otce znovu zadíval. Hleděl na něho jako muž, jenž sleduje člověka topícího se v řece, jemuž není schopen pomoci.

„Už musím jít, ctihodný prefekte. Kéž vás štěstěna ochraňuje. Bylo mi ctí nabídnout vám svoje služby.“ Sepnul dlaně a na rozloučenou se uctivě uklonil.

Já pak udělala něco, co neumím vysvětlit. Přiběhla jsem k němu a zatahala za štolu přehozenou přes jeho ramena. Možná jsem se chtěla jenom rozloučit, ale z úst mi vyklouzlo: „Wo men sia cch’ čchung feng.“

„Ještě se setkáme.“

Tripitaka udiveně vykulil oči. Potom přikývl, jako by něco pochopil, a s hlubokou poklonou odpověděl: „Tak se stane.“

Jiné dítě mého věku by si připadalo zmatené, anebo přinejmenším rozpačité, ale já ne. Usmála jsem se, ustoupila jsem a vzala otce za ruku.

Od té doby jsem chlapecké šaty už nikdy nenosila a otec začal psát dopisy, které posílal císaři Tchaj-cungovi, synovi císaře Kao-cu, jenž zdědil trůn a sídlil ve velkém paláci v Čchang-anu. Když jsem se ho zeptala, proč to dělá, odpověděl, že by mě rád dostal do paláce. Vysvětlil mi, že každý rok si panovník vybere určitý počet panen, aby mu sloužily. Musejí pocházet z urozených rodin a být starší třinácti let. Pro vyvolené dívky to byla velká čest, protože když se jim podařilo vlichotit do vladařovy přízně a staly se z nich urozené dámy, přinesly věčný věhlas a slávu svým rodinám.

Otec mě neúnavně učil klasickým básním, dějinám, kaligrafii a matematice, a každý večer, než jsem šla spát, mě požádal, abych mu přednášela Sun-c’eovo Umění války. Často jsem při usínání mumlala: „Veškeré válečnické umění je založeno na klamu…“

Dny ubíhaly, střídala se roční období, léta plynula. Když mi bylo dvanáct, pouhý rok před tím, než mě měl císař Tchaj-cung povolat k sobě, vzal mě otec na rodinný hřbitov. Zdál se ve výborné náladě, krok měl lehký a hlavu nesl vysoko. Vyprávěl mi staré historky o tom, jak on, nejbohatší muž v prefektuře Šan-si, finančně podpořil císaře Kao-cu, když se rozhodl vzbouřit proti dynastii Suej. Avšak císař se dočkal zrady a byl nucen uprchnout. Tehdy otec otevřel brány svého obrovského sídla a postaral se o jeho armádu. Po vítězném tažení panovník mému otci navrhl, aby se oženil s mojí matkou, sestřenicí císařovny a dcerou ctihodného šlechtice, věrného zmizelé říši. Otcovy dlouhé rukávy jenom vlály, když mi nadšeně ukazoval zvlněnou krajinu, táhnoucí se až k zapadajícímu slunci. Představoval mi svou zemi, zemi mé rodiny. „Slíbíš mi, že budeš střežit rodinné jmění a čest?“ otázal se a oči se mu zatřpytily.

Sevřela jsem ruce v pěst a vážně přikývla. Otec se rozesmál. Jeho hlas se vznášel v teplém vzduchu a odrážel se od vrcholků vzdálených cypřišů.

Měla jsem radost, že jsem ho potěšila. Vtom jsem v křoví zahlédla pár velkých žlutých očí. V lese náhle zavládlo mrtvé ticho. Všechno umlklo, dokonce i ptáci přestali zpívat. Z nebe pršelo listí, chlupy a rudé kapky. Zazněl divoký výkřik, který mi rval uši. Možná jsem křičela já, možná otec. Nebyla jsem si jistá, protože všechno zčernalo, a když jsem znovu přišla k sobě, seděla jsem u stolu s matkou a dvěma sestrami a jedla rýžovou kaši s nakrájeným vepřovým masem.

Vtom do přijímací síně přiběhl jeden z našich sluhů. Hruď se mu namáhavě dmula a obličej měl zpocený. Hlásil, že se stala nehoda. Otec spadl z útesu a zemřel.

V den jeho pohřbu visel nad horskými stezkami mlhavý opar, jímž se prodíralo slabé slunce. Ploužila jsem se k otcovu hrobu. Na noze se mi udělal puchýř, ale skoro jsem ho necítila. Přede mnou tančil a poskakoval kněz v hranaté masce, na níž byla namalována čtveřice očí, a zvoníci poblíž něho potřásali drobnými zvonky. Jejich cinkání se vznášelo k vysoké obloze a sláblo, avšak v mém srdci přetrvávalo. Zoufale jsem přemítala, proč můj otec zemřel. Ale ať jsem se snažila sebevíc, nemohla jsem si vzpomenout na události, k nimž došlo v den jeho smrti. Poklekla jsem. Obličej jsem měla úplně prokřehlý a ruce studené. Zasmušilí muži spouštěli mého otce do díry vykutané v zemi, kde nalezne věčné spočinutí.

Myslela jsem, že můj život skončil. Netušila jsem, že právě začíná.

2

Když jsme se vrátili, čekala na nás před domem skupina mužů, jejichž vysoko planoucí pochodně plašily tmu a stoupající kouř vytvářel na nočním nebi přízračnou pavučinu, jako by se po něm procházel obří pavouk.

Poznala jsem místního soudce – měl na hlavě otcův klobouk. Srdce mi pokleslo. Zaujal otcovo místo. Znala jsem zákon. Bez ohledu na to, jak moc mě otec miloval, nebyla jsem vytouženým synem, a tak jsem nezdědila jeho úřad. Ale soudce musel mít ještě nějaký důvod, proč k nám přišel. Zastavila jsem matku a sestry a přitáhla jsem je k sobě.

„Stařeno,“ zahřímal soudce a založil si ruce v bok. „Vezmi si ty svoje bezcenné holky a vypadněte odtud.“

Nemohla jsem toho muže vystát, stejně jako jeho neuctivé chování. Kurážně jsem před něho předstoupila. „Takhle s mou matkou nemluvte! Jestli má někdo odejít, pak jste to vy. Tohle je náš domov.“

„Už ne,“ ušklíbl se. „Teď patří mně. Všechno je moje: dům, cennosti i všechno zlato. A já vám nařizuji, abyste mi šly z očí!“ Mávl rukou a jeho poskoci se na nás vrhli. Vytlačili nás na ulici.

„Jak se opovažujete…? Jste darebák!“ Snažila jsem se vykroutit rukám, které mě držely za ramena.

Vzápětí mě proklála ostrá bolest, jak mě soudce praštil pěstí do žaludku. Nikdy dřív mě nikdo neuhodil. Přiskočila jsem k němu a vší silou ho kopla. Avšak na moje záda dopadl další úder a já klesla na zem. Oči se mi zamžily bolestí. Slyšela jsem, jak kolem mě padají facky a moje sestry vyděšeně křičí. Zatřásla jsem hlavou a vyhrabala se na nohy. V ten okamžik jsem zahlédla matku, jak padá vedle mě a ruku si tiskne na obličej. Ohromeně lapala po dechu. Instinktivně jsem se k ní vrhla a objala ji. Chránila jsem ji vlastním tělem, zatímco na mě pršely další rány.

Konečně pozdvižení ustalo, stejně jako kopance, a brány našeho domova se za mnou zavřely. Zevnitř se ozýval hlasitý smích a vítězoslavný jásot.

Přiběhli za námi naši sluhové, byla jich stovka. Na ramenou nesli uzlíky se svými věcmi. Pomohli nám na nohy a pak se jeden po druhém poklonili. Nešťastně plakali. Sevřelo se mi hrdlo. Znala jsem je od svého narození a byli pro mě strýci a tetami, ale museli odejít. Jedno přísloví říká: „Když se skácí strom, ubohým opicím nezbývá než se rozprchnout.“

Matka a sestry vzlykaly. Chtěla jsem je obejmout a utěšit, ale věděla jsem, že nemůžu nic dělat. Sice mě napadlo poprosit šlechtice, kteří sloužili mému otci, aby mi pomohli získat dům nazpátek, ale hamižný soudce, jehož slovo platilo za zákon, byl jejich nadřízeným a nikdo by se mu neodvážil vzdorovat.

Kam se máme podít? Nikdo nás k sobě nevezme. Všichni příbuzní z matčiny strany zahynuli ve válce a otec neměl ve Wen-šuej nikoho blízkého. Mohli jsme požádat sousedy, aby nám poskytli přístřeší, ale k čemu by to bylo? Staly by se z nás žebračky, spoléhající na dobročinnost druhých. Nakonec matka rozhodla, že pojedeme za Čchingem, mým nevlastním bratrem, který žil v Čchang-anu, ve městě, kde stojí velký palác císaře Tchaj-cunga. Nejstarší syn z otcova předchozího manželství Čching byl lakomý hazardní hráč, který mě nenáviděl, a poslední člověk, u něhož bych hledala pomoc.

Ale rozhodla jsem se matku poslechnout. Odjedeme do Čchang-anu, a jakmile tam budeme, začnu hledat možnosti, jak předstoupit před císaře, a požádám ho, aby nám vrátil náš dům a majetek.

V noci se ochladilo. Choulily jsme se k sobě pod stromem, abychom se zahřály. Byla jsem vyčerpaná, měla jsem hlad a tělo mě bolelo od bití, ale jak studený vítr útočil na můj promrzlý obličej, nedokázala jsem usnout.

Za svítání matka zastavila kupce projíždějící našim městem a dala jim můj nefritový náramek za to, že nás odvezou do hlavního města. Společně se sestrami jsem se dobelhala ke kočáru a vyškrábala se do něj.

Sledovala jsem, jak můj domov mizí v dáli, a moje brada narážela do okenního rámu. Wen-šuej. Pila jsem zdejší vodu, kráčela po blátivých cestách a dýchala zdejší vzduch. Teď musím pryč.

Otec říkával, že Čchang-an je nejkrásnější místo pod sluncem, a lidé táhnou do císařova města jako můry za světlem. Každý sem míří – kupec, básník, žoldák i nevěstka bez rozdílu –, aby zde uskutečnil svůj sen o štěstí a úpadku. Také je cílem Hedvábné stezky, kde kupci z daleké Persie, Kchu-čcha, Kašgaru a Samarkandu nakupují vzácné parfémy a další přepychové zboží.

Když jsme se blížili k městským hradbám poblíž brány Ťin-kuang, nic neodpovídalo otcovu popisu. Šedivé cimbuří se táhlo do dáli jako zuby nějakého démona. Kupci, které jsme míjeli, padali únavou, obličeje brázdily vrásky a rty pukaly žízní. Keře rostoucí na břehu nedalekého jezera vypadaly jako těsně před uschnutím.

Sotva jsme projeli branou, pohled na město mě ohromil. Kamenné mosty měly tvar půlměsíce, hluboké příkopy lemovaly vrby, po mírných vodách kanálů klouzaly čluny a dračí lodi, a vily obehnané vysokými zdmi připomínaly pevnosti.

Zastínila jsem si oči před jasnou září odrážející se od vodní hladiny. Nechtěla jsem, aby mě oslepila a já něco propásla. Ulice byly široké jako obloha a úhledně je lemovaly javory, jilmy, duby a cypřiše. Všechno se zdálo promyšlené a uspořádané. Dokonce i koně přestali poskakovat, jako by i oni podlehli posvátné bázni a všudypřítomné atmosféře poslušnosti.

Po mé levici souběžně ubíhaly dvě ulice. Na té vzdálenější se shromažďovali lidé, kteří chtěli město opustit, zatímco prostřední zůstávala prázdná. Zanedlouho po ní proklusala skupina jezdců v kloboucích a vysokých botách. Zpočátku jsem se domnívala, že patří k císařské stráži, ale když se přiblížili, uvědomila jsem si, že to jsou šlechtici. Byli lépe oblečeni než ti z mého rodného města. Klobouky zdobily pruhy kožešin a hedvábné rukávy dosahovaly až k botám. Ve Wen-šuej mě každý na ulici zdravil, avšak tito lidé nás minuli, jako bychom neexistovaly.

„Kde je palác?“ zeptala jsem se matky.

„Podívej se tamhle. Vidíš tu červenou zeď? Ta patří k paláci,“ odpověděla s pažemi ovinutými kolem mých sester. Velká sestra spala, ale Malá sestra, která se narodila se slabým srdcem, zmučeně sténala. Během cesty onemocněla.

Hladila jsem ji po rameni, abych ji ukonejšila. Když se uklidnila, přesunula jsem se blíž k oknu. Brány v barvě rumělky zdobené bronzovými koulemi byly vysoké a široké, avšak na mě dojem neudělaly. Doma jsme měli podobné. Obrovitost zdejšího paláce jsem si uvědomila o něco později. Brána tu nebyla jenom jedna, ale rovnou tři – levá, prostřední a pravá. Tu prostřední, nejvelkolepější, směl používat pouze císař a jeho nyní již zesnulá choť. Vyprávěl mi o tom otec. Vepředu stál klenutý most a dva vzpínající se Čchi-linové, mytičtí jednorožci. Nahoře na zdi se tyčily dvě hlídkové věže, které vypadaly jako pavilony vznášející se ve vzduchu.

Podle otce je v paláci 9 999 místností. Tohle příznivé číslo značí délku trvání našeho císařství. Každá místnost je obložená mramorem, každý sloup vykládaný nefritem a rubíny a jsou na něm vyřezaní draci. V komnatách dnem i nocí zní loutny a citery a ženy žijící v paláci se odívají do šatů ve všech barvách duhy a nosí voňavé opasky.

A císař Tchaj-cung, pro něhož byly složeny všechny písně a postaveny všechny budovy… Zajímalo by mě, jestli obdržel žádost od mého otce. Povolá mě ke dvoru? Kdyby chtěl, snadno by mě našel, protože město si vede přesné zápisy o tom, kdo do něj vstoupí a u koho se ubytuje.

Konečně jsme dorazily do Čchingova domu, malé budovy z nepálených cihel a doškovou střechou. Sotva nás nevlastní bratr uviděl, řekl si o matčin měšec s penězi a naše šperky. Nechal nás u sebe jenom kvůli nim.

Tu noc jsem se v malé místnosti tísnila na bambusové rohoži s bratrovými dvěma konkubínami a osmi dětmi. Skoro jsem nespala. Před svítáním se ozvalo bubnování, jež dávalo lidem na vědomí, že se otvírá nedaleké Západní tržiště. Oblékla jsem se a tiše opustila Čchingův dům. Chtěla jsem vidět palác. Dovnitř jsem nesměla, ale třeba budu mít štěstí a zahlédnu císaře a podaří se mi s ním promluvit. Když mu připomenu, jak můj otec pomohl císaři Kao-cu a jeho dynastii, císař Tchaj-cung jistě splní moje přání a navrátí nám náš dům.

Hluk linoucí se z tržiště zahaleného mlhou připomínal bouři. Zůstala jsem ohromeně stát. Zarazilo mě, kolik je kolem lidí. Prodavači  – v rukách zabité křepelky, králíky a hady – pronásledovali zákazníky, kupci se snažili davem protlačit vozíky obtížené štůčky hedvábných látek, věštci obcházeli kolem s bambusovými kartami v dlaních a vířili mračna prachu.

Prodrala jsem se mořem lidí na Nebeskou ulici vedoucí k branám paláce. Stála před nimi armáda stráží a kontrolovala zástup vyslanců; všichni svírali v rukou propustku – žeton s emblémem ryby. Císaře jsem nikde neviděla.

Otočila jsem se a vrátila se do Čchingova domu.

***

Zvěsti z paláce se v bratrově domácnosti probíraly pořád. Lidé tvrdili, že císař k sobě povolá patnáct panen, takzvaných Vyvolených, které budou sloužit u jeho Vnitřního dvora. Přednost dostanou dcery z vysoce urozených rodin. Také pocházím z vysoce urozené rodiny, otec byl prefektem.

Doufala jsem, že mě císař povolá. Život v Čchingově domě nestál za nic. Bratr byl chudší než otcovi sluhové. Často jsme celé dny nic nejedli, a když jsem měla štěstí, vyšla na mě připálená rýže seškrábaná ze dna hrnce. Velkou sestru přinutili provdat se za chudého kupce z jihu, aby nebyla na obtíž. Malá sestra stále víc chřadla. Nakládala jsem zelí a prodávala je na trhu, abych získala peníze na její léky.

A pak se na mě usmálo štěstí. Před Čchingovým domem zazněly gongy a branou prošel muž s korouhví. Za ním stál kočár a muž, který vypadal jako přerostlá dýně. Byl tlustý, měl velké břicho a malou hlavu.

„Všichni poklekněte!“ zavelel, když se před ním shromáždili naši sousedé, bratr a matka držící v náruči Malou sestru. Rozvinul před sebou svitek s pozlacenými okraji, symbol císařova rozhodnutí.

Načež začal číst zpěvavým hlasem: „Osmého měsíce třináctého roku vlády Mírumilovné vyhlídky, já, císař Tchaj-cung, císař Číny, Jediný nade všemi, Porobitel Severu a Jihu, pán veškeré země a sedmi moří, tímto prohlašuji, že druhá dcera Wu Š’-chua, bývalé hlavy prefektury Šan-si, muže, jenž poskytl naší říši neocenitelné služby, byla vybrána jako jedna z patnácti panen, které vstoupí do Vnitřního dvora. Tímto jí uděluji své svolení.“

Napřed se ozvalo sborové lapání po dechu, pak mě lidé obklopili, aby mi poblahopřáli. Přetékala jsem štěstím. Otcovy prosby byly vyslyšeny a půjdu do paláce, jak si přál. Avšak úsměv mě přešel pokaždé, když jsem pohlédla na matku a Malou sestru. Musím je opustit a sestřička vážně stůně. Kdo se o ně postará, když budu pryč?

Později, když všichni odešli a sestřička usnula, sedla jsem si s matkou na lavičku. Otírala si uslzené oči.

„To jsou slzy štěstí,“ vysvětlovala.

Nevěděla jsem, co říct. Srdce jsem měla těžké. Stoupla jsem si za ni a masírovala jí ramena. Poslední dobou ji bolela záda a já se naučila, jak jí ulevit. Hnětla jsem ztuhlé svaly a srdce mi krvácelo. Byla jsem sklíčená a bezmocná. Neuměla jsem si představit, že se ráno probudím a neuvidím její tvář, anebo že před usnutím nezaslechnu její hlas. Že ji nebudu moci obejmout, anebo poslouchat její dech. Vší silou jsem svírala matčina ramena a krouživými pohyby palci masírovala její lopatky. Potom se moje ruce přesunuly na záda. Pod bříšky prstů jsem cítila ochablou pleť a tvrdé kosti, pevné a uklidňující. Jako láska.

Tehdy jsem pochopila, že nás nikdy nic nerozdělí, ani palác ani hrob.

Zmírnila jsem tlak a jemně poklepala záda pěstmi. Jako vždycky se matka uvolnila a vydechla úlevou.

„Do měsíce si tě vyzvednou lidé z paláce a začneš nový život,“ řekla.

Rozhlédla jsem se po nevelkém dvorku obklopeném rozpraskanými zdmi. Z děravého vědra vytékala šlichta pro prase a pomalu tvořila louži. Poblíž brány stálo polámané vřeteno a ohniště na vaření postavené z bláta. Tohle místo není mým domovem, nýbrž připomínkou toho, co musím udělat pro svoji rodinu. Musím pomoct matce a sestře dostat se z tohoto příšerného brlohu a postarat se o ně. Mám tu možnost, protože mě císař povolal do svých služeb. Kdyby se mi podařilo získat jeho přízeň, mohla bych požadovat navrácení rodinného majetku. Třeba by se mi dokonce povedlo splnit otcovo přání a naplnila bych tím svůj osud – stala bych se nejmocnější vládkyní Číny.

Postavila jsem se před ni. „Budete se o sebe řádně starat, matko?“

„Budu.“ Něžně mě přitáhla blíž k sobě a zahleděla se na mě. „Mei, jsi odkázaná sama na sebe. Nemáš nikoho, kdo by ti pomohl, a ve tvém srdci se skrývá příliš mnoho kovu a málo vody. Máš představu o tom, co je císařský dvůr zač?“

Věděla jsem, že ji moje slova neutěší, přesto jsem řekla: „Pamatuješ, jak mě otec nutil číst dílo velkého Sun-c’e? Jednou mi vysvětloval rozdíl mezi obyčejným bojovníkem a dobrým bojovníkem. Citoval tehdy mistrova slova a přiměl mě, abych si je zapamatovala. ,Zvednout pírko není důkaz velké síly. Vidět slunce a měsíc není důkaz ostrého zraku. Slyšet dunění bouře není důkaz výborného sluchu.’“

„Aha,“ přikývla matka. „Chceš se stát dobrým bojovníkem.“

„Ne, matko,“ usmála jsem se. „Budu chytrým bojovníkem. Takovým, který nejenom vyhrává, ale vyhrává snadno.“

S těmito slovy jsem ji objala.