Obsah

Prolog

ČÁST 1. - SAMOA

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

ČÁST 2. - San Francisco

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Epilog

Namísto doslovu

GLOSÁŘ

BANYÁN

BOXERSKÉ POVSTÁNÍ

CHINESE EXCLUSION ACT

DAWSON

FA’ A SAMOA

FALE

GEARY ACT

KAVA

KIAUTSCHOU

KLONDIKE

LONDON, JACK (1876 – 1916)

MATAI

NĚMECKÁ OBCHODNÍ A PLANTÁŽNÍ SPOLEČNOST

NOB HILL

PFEIFFER, IDA (1797 – 1858)

SOLF, WILHELM (1862 – 1936)

STEVENSON, ROBERT LOUIS (1850 – 1894)

TAUPOU

TETRAZZINI, LUISA (1871 – 1940)

ZEMĚ CÍSAŘE VILÉMA

Copyright © 2014 by Diana Verlag, München

a division of Random House GmbH, München, Germany

Translation © Bohumila Kučerová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DER KLANG DER BLAUEN MUSCHEL

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-345-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-346-6 (mobi)

Svůj román věnuji všem sestrám a zvláště té nejlepší sestře na světě,

Ulrike Mannel.

Prolog

MNICHOV, 1905

Henrietta cítila v pravé ruce zvláštní brnění. Zároveň si všimla, jak jí tělem proudí vlna energie, při které se jí rozbušilo srdce, přestože seděla v klidu na pohovce, kde právě dočetla román Volání divočiny. Brnění bylo stále silnější, takže se bezděky rozhlédla kolem sebe, ale všechno bylo jako vždycky.

Všechno si to jen namlouvá! Jsou to pouhé výplody její fantazie. Nakonec ještě začne štěkat jako hlavní postava toho románu. Přestaň s tím, poručila své ruce. Ale brnění naopak zesílilo.

Odkašlala si a pohlédla ke své otráveně se tvářící sestře, které chtěla právě vylíčit dojímavý závěr románu Jacka Londona. Když Sofie na její zakašlání nereagovala, prudce knihu zaklapla.

Sofie seděla s mrzutě sevřenými rty v křesle u okna a vyšívala na kapesník růžičkový vzor. Nesnášela ruční práce, ale její babička ještě více nesnášela každé odmlouvání. Christiana-Augusta bohužel brala každou samostatnou myšlenku dvojčat jako osobní urážku. Kdo jí odporoval, byl její nepřítel a musel být potrestán.

Henrietta se zadívala na svou pravou ruku, kterou střídavě necítila a střídavě jí v ní mravenčilo, a zatřepala jí, aby se konečně zbavila těch neviditelných mravenců.

Sofie, už brzy vyrazíme na cestu, a pak už nebudeme nikdy muset dělat, co si babička usmyslí, chtěla říct nahlas, ale ze rtů jí nevyšlo jediné slovo. Zkusila to ještě jednou, ale bez výsledku. Zároveň cítila, jak brnění přechází v cukání.

Jako v transu vstala z pohovky a přešla k malému sekretáři, kde její ruka okamžitě sevřela plnicí pero. Natáhla pístem inkoust a začala psát neznámá slova.

Sofie, která si myslela, že ji chce Henrietta rozveselit, odložila nenáviděné vyšívání do klína a usmála se na sestru. „Máš pravdu, sestřičko, pro babičku jsme jen mechanické loutky,“ řekla, vstala a vykroužila přehnaně topornou piruetu jako baletka na hrací skřínce. Pak si však všimla, že s Henriettou není něco v pořádku, zarazila se a přiskočila k psacímu stolu.

„Henrietto, moje májová sestřičko, co je to s tebou?“

Henrietta se snažila otevřít ústa, ale nedokázala ze sebe nic vypravit, mohla jen psát. Celé její tělo se chovalo, jako by se ho zmocnil nějaký duch, nejvíce však ovládal její ruku.

Sofie položila svému dvojčeti ruce na ramena. „Májo,“ zašeptala, „proboha, co to tropíš?“

Henrietta jen bezmocně pokrčila rameny. Všechna její síla proudila do její pravačky a prsty klouzaly po papíře a řadily písmena do zcela neznámých slov.

„Bolí to?“ zeptala se Sofie. Henrietta zavrtěla hlavou.

„Tak jen piš dál, nebraň se tomu, určitě to zase rychle pomine.“

Henrietta ji poslechla a opravdu, když přestala klást odpor, šlo jí psaní snadněji. Ale srdce jí bilo jako o život a chodidla sebou škubala, jako by se nějaká síla proudící skrze ni snažila prorazit do země.

Obě sestry bez dechu sledovaly pohyb Henriettiny ruky, tvořící slova v nějakém cizím jazyce.

O le Tala ia Tapuitea

O le planeta o Tapuitea a tu mai i le afiafi, ua taua o le matamemea; a tu mai le vaveao, ua taua lao le fetuao. O le ulugalii sa nonofo i Falealupo…

Henrietta byla Sofii nesmírně vděčná, že jí láskyplně svírá ramena, protože měla pocit, jako by ztrácela půdu pod nohama.

Jak se mohla jedna část jejího těla takhle osamostatnit a psát něco, čemu ona vůbec nerozumí? Jak je to jen možné?

Zatímco její ruka vytvářela řádek za řádkem, najednou se jí zavřely oči a před nimi jí vyvstaly obrazy, jako by byla ve snu a zároveň to nebyl sen. Viděla zářící noční oblohu nad černým mořem, na jehož hladině se mihotaly zlatavé odrazy hvězd. Jedna z nich najednou začala rudě pulzovat, stále silněji, až nakonec z ní dopadla do moře jediná kapka krve a proměnila temnotu v planoucí svítání, z něhož se vyhouplo slunce.

Najednou se její ruka zklidnila, pero jí vyklouzlo z prstů a dopadlo na papír. Otevřela oči a viděla skvrny od inkoustu. Pak se obrátila k sestře, která tu stála se slzami v očích. Společně si prohlížely napsaný text.

„Nevypadá to vůbec jako moje písmo.“ Henrietta měla vyschlé hrdlo a náhle dostala hroznou žízeň.

„Tento jazyk neznám, určitě nepatří k evropským jazykům,“ konstatovala a vstala, aby si nalila z karafy sklenici vody. Zapotácela se, ale Sofie ji včas zachytila.

„Už je mi dobře.“ Henrietta velkými doušky vyprázdnila sklenici a cítila, jak se zklidňuje. Když už měla vše za sebou, pociťovala spíše zvědavost než strach.

„Co to jen mělo znamenat?“

„Prostě ses zbláznila,“ odvětila Sofie s úsměvem. „Je z tebe šílená čarodějnice!“ Vzala list do ruky, druhou si přichytila sukni a začala zapsaná slova nahlas prozpěvovat. Přitom se točila v kruhu a při každém „o“ důrazně zadupala.

Ačkoli se Henrietta cítila ještě malátná, musela se divokému vzezření své sestry zasmát. S ní dokázala unést všechno, dokonce i ty tajemné procesy, kterými právě prošla.

Zčistajasna ji ale přepadly pochyby, zda je správné, aby si z těch cizích slov dělaly legraci.

„Sofie, přestaň s tím!“

„Copak?“ Sestra zadýchaně dopadla na pohovku.

„Co když je to nějaká kletba, něco jako otčenáš v jazyce zulu nebo v té podivné mlaskavé řeči Namů, o které jsem nedávno četla?“

„Ale samozřejmě,“ Sofie si poklepala na čelo, „bože, že mi to hned nedošlo! Ty jsi Mojžíš a tvoje pero bylo hořící keř!“

„Sofie!“

„Ne, ne, mám lepší nápad. Ty jsi Mohamed a do tvého pera se vtělil anděl zvěstování!“ Sofie objala Henriettu kolem ramen a láskyplně ji pohladila po ruce, která se před chvílí zachovala tak podivuhodně. Henrietta se nechala konejšit její typickou vůní po medu a čerstvě posečené trávě.

„Promiň,“ řekla Sofie. „Musela jsem to ze sebe nějak setřepat, docela jsi mi nahnala strach. Jsem si jistá, že přijdeme na to, co je to za jazyk.“

„Ale i kdyby, jak se dozvíme, co ty věty znamenají?“ namítla Henrietta.

Sofie pokrčila rameny. „To nevím. Ale myslím, že to máš z toho, jak pořád čteš. Jsi přetažená. Už se vidíš jako autorka cestopisů. Možná jsi někde nevědomky narazila na něco, co vedlo k tomuhle neovladatelnému záchvatu. Nebyla jsi onehdy na té přehlídce, kde ukazovali lidi z kolonií? To by přece…“ Zarazila se uprostřed věty. Tvář se jí najednou projasnila. „Už vím, co bychom mohly udělat!“

Henrietta na ni zvědavě pohlédla. Nechala si od Sofie vysvětlit, co má v plánu, a po počátečním váhání jí přišel dokonce velmi rozumný. I když se jednalo o velmi nezvyklou metodu.

Kdyby ale Henrietta tušila, jakou cenu za to zaplatí, nikdy by se Sofiiným nápadem nesouhlasila.

ČÁST 1. - SAMOA

„O le upega e tautau, ae fagota.“

„Když neuspěješ napoprvé, zkoušej to stále znovu.“

Samojské přísloví

„A thing of beauty is a joy forever:

Its loveliness increases; it will never

Pass into nothingness; but still will keep

A bower quiet for us, and a sleep

Full of sweet dreams, and health, and quiet breathing.“

„Co krásné je, v tom provždy radost žije,

a kouzlo časem vzrůstá. Nepřelije

se do nicoty, ale zachová

nám klenbu ticha, snění růžová,

hluboký spánek poklidného dechu.“

John Keats, Endymion

(Překlad Hana Žantovská)

Kapitola 1

Henriettu probudily v nočním horku zvláštní ptačí zvuky. Ospale se rozhlédla po cizím pokoji. Přes gázu hustě tkané moskytiéry jí vše připadalo jako zahaleno do závoje. Světle lakované dřevěné panely, jednoduchý mycí stolek se džbánem, malý anglický dámský sekretář, povlávající lněný závěs na okně. Když však její pohled zavadil o prázdnou postel, určenou původně pro její sestru, okamžitě procitla. Rozhrnula moskytiéru a plně se jí vybavilo vše, co se v poslední době událo.

Dříve to bývalo tak, že když se uprostřed noci probudila, mohla si být jista, že její sestra Sofie je také vzhůru. Pak si vlezly jedna ke druhé do postele a vyprávěly si o svých snech. Jejich šťastné sny byly velmi odlišné, ale obě pronásledovala stejná noční můra. Byl to sen o muži se skleněným okem. Ten muž si sáhl do oční jamky a vytahoval z ní jednu skleněnku za druhou. Z těch pak tvořil cestičku, kterou jak Henrietta, tak Sofie prostě musely sledovat, i když moc dobře věděly, že je zavede na jistou smrt. V okamžiku své smrti se pak vždy probudily, celé zbrocené potem.

Naštěstí se Henriettě dnes v noci nic takového nezdálo. Nebyla tu Sofie, aby ji utěšila. A doufala, že ani její sestru ten sen nesužuje.

Tolik se jí po Sofii stýskalo, nejen v noci, když nemohla spát, ale každou minutu. Neměla nikoho, kdo by ji rozesmával, s kým by se dohadovala, zda by bylo lepší ocitnout se v kůži Jane Eyrové, nebo Emmy, nebo zda by bylo zajímavější podnikat výzkumné výpravy za tučňáky či lvy. Henrietta si lítostivě povzdechla. Cítila se, jako by ji rozřízli vedví.

Tady na ostrově byla jen polovina jejího srdce, ta druhá zůstala u Sofie v Mnichově. A tak tomu bylo už sto dvacet dva dní a nocí.

Henrietta přešla k oknu, odhrnula závěs a vyhlédla ven. Tak tohle je její první noc na Samoi.

Na bezměsíčné obloze zářily hvězdy a jejich mihotavá záře se odrážela v chvějící se hladině moře dole pod temnou zahradou. Do nosu ji uhodila svůdně sladká vůně a lákala ji ven. Sofie, ta by už dávno byla vyběhla z dusného domu, aby prozkoumala okolí. Ačkoli byla její sestra mladší, byť o pouhých sedm minut, měla vždycky mnohem více kuráže než Henrietta.

Vyplížila se bosa na chodbu a co možná nejtišeji se snažila sestoupat po schodech dolů. Jen ještě nevěděla, které schody vržou, a při každém zaskřípění sebou vyděšeně trhla. Konečně to zvládla až dolů a stála na bíle lakované verandě, táhnoucí se po obvodu domu.

Její tenkou růžovou batistovou košilkou profukoval lehký vánek a osušil jí zpocenou kůži. Ve vzduchu se vznášela vůně vanilky a exotických květin, jejichž názvy Henrietta neznala. Opět zatoužila po přítomnosti Sofie, neboť ta by je jistě věděla. Její zájem o květiny začal vlastně zájmem o květomluvu. Přemítala nad tím, zda lze ze složení kytice od jejích ctitelů poznat, kdo je ten pravý, do kterého se musí zamilovat. A když pak bylo rozhodnuto, že odplují za rodiči na Samou, přečetla Sofie o květeně jižních moří všechno, co jen mohla sehnat. Konec konců očekávala, že i tam si budou její ctitelé podávat dveře. Henrietta se musela při té myšlence usmát, protože v tom měla Sofie naprostou pravdu. Přestože si byly téměř k nerozeznání podobné, její temperamentní sestra k sobě vždy přitáhla pozornost jako první.

Tady dole na verandě nebylo na moře vidět, Henrietta ale slyšela jeho šumění, které ji neodolatelně přitahovalo. Seběhla po travnatém svahu k palmovému hájku, oddělujícímu jejich parcelu od pláže.

Kokosové palmy a ibiškové keře šustily ve větru. Tady mezi palmami a keři byla půda pokrytá napadaným listím příjemně měkká a vůně kůry a květů se mísila s pachem chaluh a vlhkého písku.

Konečně se před ní objevil malý záliv. Světlý písek orámovaný černými lávovými kameny zářil do tmy jako ukazatel cesty k vodě, která ustoupila o kus dozadu, protože byl odliv.

Ach, musí se ponořit do moře a ucítit na své kůži písek. Henrietta se zhluboka nadechla slaného vzduchu, vykasala si košili, aby si ji nenamočila, a radostně se rozběhla.

Avšak už po několika krocích hlasitě vykřikla. Písek byl poset ostrými úlomky mušlí a korálů a jeden z nich se jí zarazil do levého chodidla.

Padla na kolena, ale okamžitě se jí do kůže zavrtaly další ostré kousky mušlí, proto si sedla na svoji noční košili, aby si prohlédla zraněnou nohu. Dokud na chodidlo nezatlačila, nic ji nebolelo. Krev, řinoucí se v hustých kapkách, vypadala v mdlém světle jako černá.

Co by teď udělaly autorky cestopisů, které tak obdivovala? Ida Pfeifferová, která dokonce přežila hrůzy Madagaskaru, by určitě ponořila chodidlo do vody a počkala, až krvácení samo ustane. Jenže další chůzí směrem k příboji by jen riskovala nové zranění. A kromě toho – Henrietta se ironicky ušklíbla – Ida Pfeifferová by nikdy nebyla tak hloupá, aby tu běhala bosá.

Za jejími zády něco zašustilo. Polekaně se ohlédla. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by kromě ní mohl být na pláži ještě někdo další.

Před hájkem, který jí najednou připadal hrozivě temný, rozpoznala siluety tří lidí. Přivřela oči, aby si lépe prohlédla, s kým má tu čest. Srdce jí hlasitě bušilo.

Největší z těch tří byl širokoplecí mladík, další dvě osoby byly dívky. Nejprve si nebyla svým pozorováním jistá, protože všechny tři postavy byly oděné v sukni, ale ta nejvyšší měla tak široká ramena, že se v žádném případě nemohlo jednat o ženu.

Samojci přicházeli blíže a Henriettino srdce bušilo stále rychleji. Vzpomněla si, jak důstojníci na lodi ze San Franciska s oblibou hovořili o kanibalech v nedaleké Zemi císaře Viléma a o nejrůznějších hrůzných činech, které domorodci v nových německých koloniích páchali sobě navzájem, ale především bílým lidem.

Henrietto, přece vážně nevěříš tomu, že tito tři mladí Samojci sem přišli proto, aby tě spořádali k snídani? plísnila se. Skupinka se zastavila a její členové si mezi sebou něco špitali. Neznělo to vůbec bojovně, naopak poněkud pobaveně.

Henriettin strach se rozpouštěl jako cukr v horké vodě. Polkla a přemýšlela, co by tak asi mohla říci prvním Samojcům, se kterými se v životě setká. Cítila, jak je toto setkání důležité, protože na ně nikdy nezapomene. A chtěla vše provést správně. Sofie, pomyslela si, co bys udělala na mém místě ty? Ti tři se k ní obezřetně přiblížili o něco více a Henrietta je nyní viděla lépe. Svalnatý trup mladého muže byl nahý a leskl se ve tmě. Obě dívky na sobě měly světlé blůzky a vzorované sukně, hladké tmavé vlasy pečlivě učesány a každá měla za uchem velký bílý květ.

Henrietta si s hrůzou uvědomila, že má na sobě jen průhlednou noční košili a její rozcuchané dlouhé vlasy jí dopadají na nahá ramena. Tihle takzvaní divoši vypadali o mnoho civilizovaněji než ona.

Ta myšlenka ji přinutila k úsměvu. Všichni tři její úsměv bezprostředně opětovali, jako by se jim ulevilo. Přišli o další kousek blíž, zastavili se dva metry před ní a prohlíželi si ji stejně pozorně jako Henrietta je.

Jedna z dívek ukázala na oblohu a něco řekla. Henrietta následovala pohledem její prst. Pak to viděla také: slunce se chystalo k východu. Je nejvyšší čas, aby se vrátila do domu! Nechtěla se však jen tak zvednout a utéci, to by jí připadalo nezdvořilé.

Vyslovila tedy jediné slovo, které ze samojštiny znala, byl to pozdrav. „Talofa!“

Ti tři si vyměnili pohledy a pak se zahihňali, jako by Henrietta řekla něco komického. Proměnila snad její špatná výslovnost význam slova v něco trapného? Přestože si ti tři mezi sebou udržovali jen malý odstup, působili dojmem důvěrnosti, takže Henrietta usoudila, že jsou to sourozenci nebo příbuzní.

„O ai lou igoa?“ otázala se větší z dívek. Přistoupila k Henriettě, ukázala na sebe a řekla: „Sina.“ Pak se postavila vedle menší dívky. „Ta-ufa.“ Načež ukázala na mladého muže. „Ta-matoa.“

Potom pokynula Henriettě, půvabně sklonila hlavu a vyčkávavě na ni pohlédla.

Jak zdvořilé mravy mají tihle údajní kanibalové. Henrietta potlačila úsměv, rovněž sklonila hlavu a zřetelně cítila, o kolik jsou její pohyby těžkopádnější. „Henrietta-Viktoria Maybergová,“ představila se a zaťukala si na hruď. Pak opakovala, co se právě dozvěděla, a ukázala vždy na dotyčnou osobu. „Ta-ufa, Ta-matoa, Sina.“

Ti tři se snažili potlačit další zahihňání, pak se ale Taufa neudržela a hlasitě vyprskla, což bylo i pro ty další dva podnětem ke smíchu, k němuž se nakonec přidala i Henrietta. Sofie, pomyslela si, tohle ti musím vylíčit!

Sina si odkašlala a pokusila se zopakovat Henriettino jméno. Znělo to jako „Envi-ma-ii-ba.“

Tu dostala Henrietta nápad. Sofie jí říkala vždy jen Mája, což je zajisté mnohem snazší než Henrietta.

„Mája,“ představila se znovu.

„Má-ja,“ zopakovaly obě dívky a vyzývavě pohlédly na Tamatou.

Soustředil se a pak promluvil mnohem hlubším hlasem, než by Henrietta čekala: „Mája!“ Usmál se na ni a přitom se v příšeří zablýsklo bělmo očí a pravidelné bílé zuby.

Henriettě se líbil pocit, který v ní vyvolal jeho úsměv, ale o to více si uvědomovala, jak nedostatečně je oblečená. Její matka by při pohledu na ni dostala hysterický záchvat. Kromě toho se obloha začínala barvit do oranžova. Jakkoli ráda by spatřila obličeje Samojců při denním světle, bylo jasné, co by se na ni sesypalo, kdyby vyšlo najevo, že se vyplížila na pláž jen v noční košili. Musí jít, než bude pozdě.

Prudce vyskočila, protože už zapomněla, co ji přinutilo usednout. Ale tlak na chodidlo zarazil ostrý úlomek korálu ještě hlouběji a celým tělem jí projela bolest. Zasténala a zhroutila se k zemi.

„Mája!“ zvolali všichni tři sborem. Sina a Taufa k ní přidřeply a Sina vzala její úzké bílé chodidlo do dlaně, prohlížela si ho a řekla druhým dvěma něco, co opět vyvolalo chichotání. Henrietta zrudla studem, neboť nevěděla, co je na jejím chodidle tak směšného. Jen aby se rodiče nedozvěděli, že se jejich nejstarší dcera prezentovala místním divochům polonahá ještě dříve, než ji stačili představit koloniální společnosti.

Ale pak si vzpomněla, čím se chce jednou živit, a obdivovala svou odvahu, se kterou se svěřila do rukou kanibalů.

Oblohu těsně nad mořem protkaly rudé a žluté pruhy, zatímco výš začínala šednout. Na obzoru se objevila něžně fialková oblaka.

Sina chodidlo jemně položila na zem a rozběhla se k palmovému háji, zatímco její mladší sestra vytáhla úlomek z kůže tak opatrně, že to Henrietta zaznamenala, teprve když Taufa triumfálně zamávala zakrvavělým kouskem korálu.

Tamatoa se usadil se zkříženýma nohama opodál s pohledem diskrétně odvráceným k moři, které teď přebralo barvu oblohy a třpytilo se jako tekuté zlato.

„Má-ja,“ mumlal si pro sebe několikrát. Henrietta jej kradmo pozorovala. Jeho profil odhaloval výraznou bradu a široký, leč hezky tvarovaný nos. Snažila se vtisknout si do paměti každý detail, aby jej pak mohla přesně vylíčit Sofii. Pohled jí sklouzl k jeho sukni, kde na nahém stehnu odhalil zajímavý vzor, který muž však ihned zakryl, když si všiml, kam se dívá. Henrietta zrudla.

Co ji to jen napadlo! Takhle se přece dáma nechová. Ten Samojec má lepší vychování než ona. Vlastně by mu ani neměla v duchu říkat ten Samojec, ale nazývat ho jménem. Tamatoa.

S obavou zvedla oči k obloze, na které právě vycházelo slunce jako žhnoucí stříbřitě rudý kotouč. Nemělo by ji to překvapit, ví přece, že svítání v jižním Pacifiku netrvá déle než dvacet minut. Pokusila se vstát, ale Tamatoa ji zase jemně posadil a ukázal na Sinu.

Ta se vracela se svazkem podlouhlých listů v jedné ruce a oválných žebrovaných v druhé. Už za chůze začala ty podlouhlé listy žvýkat a přitom na své kamarády pokřikovala nějaká melodicky znějící slova. Ti se zvedli a začali něco hledat.

Sina opatrně vyhrnula Henriettě košili, poklekla vedle ní a pomazala jí chodidlo rozžvýkanými listy. „Aloalo tai,“ vysvětlila, jako by jí Henrietta rozuměla. Ta ke svému překvapení zjistila, jak je jí ta kaše na chodidle příjemná.

Sina na ni tázavě pohlédla, a když Henrietta souhlasně přikývla, přiložila na ránu ty velké oválné listy. „Noni,“ vysvětlila opět a to už přibíhali Tamatoa s Taufou a přinášeli stébla, ze kterých zručně upletli šňůrku, jíž listy pevně přivázali k noze. Henrietta mohla vstát a chodit, aniž by přišla o svůj obvaz z listí.

„Děkuji,“ řekla a zlobila se na sebe, že neví, jak se to řekne samojsky. Naznačila úklonu a vydala se na zpáteční cestu. Nejraději by byla zůstala u moře a povídala si s těmi domorodci, ale nezbývalo jí než spěchat, aby se nepozorovaně vplížila zpět do domu.

Když se ohlédla, viděla, jak ti tři stále stojí na pláži a hledí za ní. Sina a Taufa jí zamávaly.

Cesta přes pichlavou trávu v zahradě byla nepříjemná, ale když zvedla hlavu k verandě, uvědomila si, že to není nic ve srovnání s nepříjemnostmi, které ji čekají tam nahoře.