Kate Eberlen

MISS YOU

Copyright © 2016 by Kate Eberlen

Translation © 2017 by Jana Melcerová

Jacket design © 2017 by Marek Novák

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu Miss You (Mantle, an imprint of Pan Macmillan, London 2016)

preložila Jana Melcerová. Redigovala Antónia Revajová.

Korigovala Ľubica Gallová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017 ako svoju 1017. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5236-3

Na pamiatku mojej milej starkej, ktorá obyčajné veci robila krásnymi

PRVÁ ČASŤ

1

*   august 1977  *

TESS

Doma v kuchyni sme mali tanier, ktorý mama kúpila na Tenerife. Bol na ňom ručne maľovaný citát: Dnes je prvý deň zvyšku tvojho života.

Nikdy ma nedojímal viac ako otcova trofej za spev či snehové ťažidlo s nápisom New York, ktoré nám môj brat Kevin poslal raz na Vianoce, ale ešte ani v posledný deň letných prázdnin som ho tuším nevedela dostať z hlavy.

Keď som sa zobudila, vnútro stanu žiarilo oranžovo ako halloweenska tekvica. Opatrne, aby som nezobudila Doll, som pootvorila zips a nastavila tvár oslepujúcemu slnku. Vzduch bol ešte trochu ostrý a v diaľke bolo počuť vyzváňanie kostolných zvonov. Zapísala som si do denníka slovo „tklivý“ a označila som ho hviezdičkou, aby som si po príchode domov overila v slovníku jeho význam.

Výhľad na Florenciu z kempingu bol presne taký, aký mal byť, všetky tie tehlovočervené kupoly a veže z bieleho mramoru sa ligotali na horizonte modrej oblohy. A tak ma prepadol ten čudný, smutný pocit, akoby sa mi za mestom už teraz cnelo.

Vedela som, že mnohé veci mi nebudú chýbať. Napríklad spánok na tvrdej zemi – po niekoľkých hodinách máte pocit, akoby vám kamene vrastali do chrbta – alebo obliekanie v priestore, kde sa nemôžete vzpriamiť, ani cesta na toaletu, na ktorej konci si spomeniete, že ste si v stane zabudli toaletný papier. Je zvláštne, že keď sa blíži koniec prázdnin, rovnakou mierou túžite, aby sa nikdy neskončili a aby ste už zasa boli v pohodlí domova.

Mesiac sme cestovali vlakom po Francúzsku a Taliansku, spali sme na železničných staniciach, pili pivo v kempoch s chalanmi z Holandska, bojovali so spálenou pokožkou v pomalých a nepríjemne horúcich vlakoch. Doll sa nadchýnala plážami a kokteilom Bellini, ja som bola viac na mapy a historické pamiatky, ale vychádzali sme spolu dobre. Tak ako vždy, odkedy sme sa prvý raz stretli ako štvorročné a Maria Dolores O’Neillová, ktorú som premenovala na Doll, sa ma opýtala: „Chceš byť mojou najlepšou priateľkou?“

Boli sme rozdielne, ale dopĺňali sme sa. Vždy, keď som to povedala nahlas, Doll vyhlásila: „Máš nádhernú pokožku,“ alebo: „Tie topánky sa mi fakt páčia.“ A keď som sa potom vyjadrila, že nehovoríme o tom istom, zasmiala sa a povedala, že vie. Ale ja som si tým nikdy nebola až taká istá. S ľuďmi, ktorí sú vám blízki, si vypestujete jedinečný spôsob komunikácie. Je tak?

Moje spomienky na ostatné miesta, ktoré sme počas tých prázdnin navštívili, sú ako pohľadnice: reflektormi osvetlený amfiteáter vo Verone s oblohou ako atrament, azúrovomodrý záliv v Neapole, nečakane živé farby stropu Sixtínskej kaplnky. Ale z toho posledného bezstarostného dňa, ktorý sme strávili vo Florencii, si dokážem vybaviť jednu hodinu za druhou a takmer každý krok. Bol to posledný deň pred tým, ako sa mi zmenil život.

Doll sa ráno vždy chystala dlhšie ako ja, lebo ani vtedy nikam nechodila nenalíčená. Tešila som sa, že mám chvíľu pre seba. Najmä v to ráno. Mala som sa totiž dozvedieť maturitné výsledky a snažila som sa upokojiť, aby som si vypočula, či som zmaturovala tak dobre, aby som sa dostala na univerzitu.

Večer som si cestou do kempu všimla osvetlenú fasádu kostola vysoko nad cestou. Bol pekný a s okolím ladil asi ako šperkovnica uprostred lesa. Bazilika bola v dennom svetle oveľa väčšia, ako som si predstavovala. Keď som k nej stúpala po impozantnom barokovom schodisku, mala som odrazu zvláštny pocit, že by to bolo dokonalé miesto na sobáš. Vôbec sa to na mňa nepodobalo, lebo v tom čase som ešte nemala vážnu známosť, nehovoriac o tom, že mi ani nenapadlo predstavovať si samu seba v dlhých bielych svadobných šatách.

Z terasy na samom vrchu bol taký nádherný výhľad, že som pocítila iracionálne nutkanie rozplakať sa, keď som si so všetkou vážnosťou sľúbila – tak ako to robia len osemnásťroční –, že sa ta jedného dňa vrátim.

V okolí nebolo živej duše, ale keď som sa oprela do masívnych drevených dvier, otvorili sa. V bazilike bolo také šero po oslepujúcom slnečnom svetle, že si oči museli chvíľu privykať. Vzduch bol o niekoľko stupňov chladnejší ako vonku a presýtený typickým kostolným pachom, ktorý sa miesil s kadidlom. Bola som celkom sama v Božom dome, a keď som kráčala k vyvýšenému presbytériu, naliehavo som si uvedomovala, že mám obuté nevhodné ľahké sandáliky. Nespúšťala som oči z Ježišovej obrovskej bezvýraznej tváre a modlila som sa, aby som mala dobré známky. Vtom sa nečakane a akoby zázrakom apsida zaplnila denným svetlom.

Obrátila som sa a vyľakane som pozerala na vysokého chudého chalana v mojom veku. Stál pri kasičke pri stene, do ktorej sa hádžu mince, keď chcete rozsvietiť svetlo. Vlhké hnedé vlasy mal vzadu zopnuté a v krátkych bežeckých nohaviciach, v tielku a teniskách bol oblečený ešte nevhodnejšie ako ja. V jedinom krátkom okamihu sme sa mohli na seba usmiať, či dokonca spolu prehodiť zopár slov, ale premeškali sme ho, lebo sme obaja rozpačito obrátili pozornosť na zlatú mozaiku obrovskej kupoly. A potom svetlo s hlasným cvaknutím opäť zhaslo, rovnako rázne a nečakane, ako sa predtým rozsvietilo.

Rýchlo som v prítmí pozrela na hodinky, akoby som tým chcela naznačiť, že by som rada venovala ikonickému obrazu serióznejší záujem, a keby som sa tak veľmi neponáhľala, možno by som aj sama rada na minútu rozsvietila svetlo. Keď som došla k dverám, znovu som začula cvaknutie. Pri pohľade na Kristove osvetlené vážne črty som sa cítila, akoby som ho sklamala.

Vrátila som sa do kempu, Doll sa medzitým učesala a nalíčila.

„Aké to bolo?“ spýtala sa.

„Myslím, že byzantské,“ povedala som.

„Je to dobré?“

„Nádherné.“

Dali sme si cappuccino a koláčik plnený vanilkovým krémom. Je až neuveriteľné, že v Taliansku vám lahodne chutí ešte aj bufetové jedlo v kempe. Po raňajkách sme sa zbalili a rozhodli sme sa, že zamierime rovno do mesta na hlavnú poštu, odkiaľ som si mohla zavolať do zahraničia a opýtať sa na výsledky záverečných testov. Aby nás to nezožieralo celý deň. Chcela som vedieť, ako som dopadla, aj keby ma doma čakali zlé správy. Nedokázala som zniesť úplnú neistotu, ako sa bude ďalej vyvíjať moja budúcnosť. A tak sme kráčali do centra storico a ja som tárala dve na tri o všetkom možnom okrem jediného, čo mi zamestnávalo myseľ.

Len čo som vytočila naše číslo, prepadol ma taký veľký strach, až sa mi chvíľu zdalo, že som zabudla rozprávať.

Mama to zdvihla už po prvom zvonení.

„Hope ti prečíta výsledky,“ povedala.

„Mami!“ vykríkla som, ale bolo neskoro. Moja malá sestra Hope už bola pri telefóne.

„Prečítam ti výsledky,“ povedala.

„Tak poďme.“

„A, B, C…“ vravela pomaly, akoby si precvičovala abecedu.

„Nie je to fantastické?“ povedala mama.

„Čo?“

„Máš áčko z angličtiny, béčko z dejepisu a céčko z náboženstva a filozofie.“

„Žartuješ?“ Ponúkli mi miesto na londýnskej univerzite za predpokladu, že budem mať dve béčka a jedno céčko. Dosiahla som teda lepšie výsledky, ako som potrebovala.

Vystrčila som hlavu spod plexisklovej striešky a ukázala som Doll zdvihnutý palec.

Na opačnom konci telefónnej linky sa mama tešila a potom sa k nej pridala aj Hope. Predstavila som si, ako stoja v kuchyni vedľa gýčovej poličky s tanierom s nápisom: Dnes je prvý deň zvyšku tvojho života. Doll navrhla, aby sme to oslávili a minuli zvyšné peniaze na fľašu spumante na námestí Plaza Signoria pri stole pod holým nebom. Mala viac peňazí ako ja, keďže popri učení brigádovala v salóne krásy. Doll nemala záujem študovať na univerzite. Teraz túžila po ďalšom posedení na terase nejakej reštaurácie, a to už od Benátok, kde sme z neopatrnosti minuli celodenný rozpočet na cappuccino na Námestí svätého Marka. Doll mala už v osemnástich chuť na luxus a lesk. Ale bolo iba desať hodín ráno a ja som usúdila, že keby sme sa aj dlhšie zasedeli, ostali by nám celé hodiny do odchodu nočného vlaku do Calais a zrejme by nás poriadne bolela hlava. Som takáto praktická.

„Ako chceš,“ povedala sklamane Doll. „Je to tvoja oslava.“ Toľko pamiatok som ešte chcela vidieť – galériu Uffizi, národné múzeum Bargello, Baziliku Il Duomo, Baptistérium svätého Jána Krstiteľa, Baziliku Santa Maria Novella…

„Chceš povedať kostoly, však?“ Doll sa nedala oklamať talianskymi názvami. Obe sme dostali katolícku výchovu, ale Doll vnímala kostol ako niečo, čo ju v nedeľu ráno vyháňalo z postele, a ja som pokladala za úžasné považovať sa za agnostičku, i keď som sa ešte pomerne často pristihla, že sa za niečo modlím. Pre mňa boli talianske kostoly v zásade ani nie tak o Bohu ako o kultúre. Úprimne povedané, bola som snobka, ale dovolila som si to, lebo som sa mala stať študentkou.

Nechali sme si plecniaky v staničnej úschovni a rýchlo sme si prezreli Il Duomo, vzájomne sme sa odfotografovali pred zlatou bránou baptistéria a potom sme zamierili bočnou ulicou k Santa Croce. Zastavili sme sa v malej zmrzlinárni, ktorú práve otvárali. Porcia zmrzliny v ranných hodinách uspokojila Dollinu túžbu po dekadencii. Obe sme si vybrali tri rôzne príchute z valcovitých vaničiek naaranžovaných za sklom ako obrovské balenia vodových farieb.

Kúpila som si osviežujúcu mandarínkovú, citrónovú a grapefruitovú.

„Dokonalé raňajky,“ povedala Doll, vychutnávajúc si zmrzlinové kopčeky s príchuťou marsaly, čerešní a čokoládového fondánu, ktorý opísala ako orgazmický a uchoval ju v stave dobrej nálady počas hodinovej prehliadky Giottových fresiek.

Pri pohľade na výtvarné umenie v Dollinej spoločnosti bolo zábavné, že pritom vravela vety ako: „Chodidlá mu veľmi nešli, však?“ Ale keď sme vyšli z kostola, zdalo sa mi, že už má kultúry dosť. Poludňajšia páľava v meste bola neznesiteľná, a tak som navrhla, aby sme sa odviezli autobusom do Fiesole, starobylého mestečka na kopci, o ktorom som čítala v turistickej príručke Rough Guide. Stáli sme pri okne a cestou sme si nechali tváre ovievať príjemným vánkom.

Hlavné námestie vo Fiesole bolo v porovnaní s rušnými florentskými ulicami neuveriteľne pokojné.

„Oslávme to a objednajme si menu turistico,“ povedala som, keď som sa rozhodla minúť posledné peniaze, ktoré som mala ako železnú rezervu.

Sedeli sme na terase reštaurácie a v diaľke sa črtala Florencia ako vlastná miniatúra. Vyzerala ako pozadie na Leonardovom obraze.

„Plánuješ na dnešné popoludnie ešte nejaké ďalšie vzdelávacie aktivity?“ spýtala sa Doll, jemne si potľapkávajúc kútiky úst, lebo pred chvíľou spucovala plný tanier špagiet pomodoro.

„Je tu rímske divadlo,“ priznala som. „Ale rada sa tam pozriem aj sama. Vážne…“

„Tí mizerní Rimania sa dostali všade, čo?“ povedala Doll, ale celkom ochotne sa ku mne pridala.

Boli sme jediní turisti, ktorí si v tom čase prišli pozrieť divadlo. Doll sa opaľovala na jednom z kamenných sedadiel v dlhom rade a ja som skúmala okolie. Keď som trafila na pódium, posadila sa a zatlieskala. Uklonila som sa.

„Povedz niečo!“ zavolala na mňa Doll.

„Zajtra. A zajtra, a zas ďalšie zajtra!“ zvolala som.

„Viac!“ kričala Doll a vyberala fotoaparát.

„Na viac si neviem spomenúť!“

Zoskočila som z pódia a vybrala som sa po schodoch za ňou.

„Odfotím ťa?“

„Odfoťme sa spolu.“

Doll položila fotoaparát na schod o tri rady vyššie a dúfala, že sa jej podarí zachytiť toskánske kopce v pozadí.

„Ako sa povie po taliansky syr?“ spýtala sa a nastavila samospúšť. Potom rýchlo zbehla ku mne, aby stihla cvaknutie.

Na fotografii v mojom albume vyzeráme, akoby sme posielali bozky do objektívu. Samolepka, ktorá drží fotografiu, medzičasom zožltla a fólia sa pomaly rozpadáva, ale farby bieleho kameňa, modrej oblohy a čiernozelených cyprusov sú také ostré, aké si pamätám.

Čakali sme na autobus, ktorým sme sa mali vrátiť do Florencie. V stromoch okolo nás vyhrávali cvrčky. Boli sme nezvyčajne tiché.

Doll mi nakoniec prezradila, čo jej chodí po rozume.

„Myslíš, že sa budeme stále priateliť?“

„Čo tým chceš povedať?“ predstierala som, že neviem, o čom hovorí.

„Keď budeš na univerzite s ľuďmi, ktorí poznajú knihy, dejiny a podobné veci…“

„Nebuď trafená,“ povedala som sebaisto, lenže mne samej už napadla kacírska myšlienka, že budúci rok budem pravdepodobne prázdninovať s ľuďmi, ktorí budú chcieť vidieť malú kolekciu maľovaných gréckych váz v archeologickom múzeu alebo porovnávať Michelangelove diela s Donatellovými a inými korytnačkami nindža (ako ich nazýva Doll).

Dnes je prvý deň zvyšku tvojho života.

Zakaždým, keď som si dovolila pomyslieť na budúcnosť, v žalúdku som cítila vzrušené chvenie.

Vo Florencii sme šli malou okľukou na ďalšiu zmrzlinu. Doll opäť neodolala čokoládovej, ku ktorej pridala kopček melónovej. Ja som sa rozhodla pre hruškovú, ktorá chutila ako esencia stoviek dokonalých kúskov odrody Williams, a malinovú s výraznou a sladkou chuťou ako letná spomienka z detstva.

Stredoveký most Ponte Vecchio bol trochu menej rušný než ráno, a tak sme mohli nazrieť do výkladov drobných klenotníctiev. Keď Doll zbadala strieborný náramok s príveskami, oveľa lacnejší ako ostatný tovar, nazreli sme dnu.

Majiteľ nám ukázal jemnú retiazku s miniatúrnymi replikami Duomo, Ponte Vecchio, fľašou Chianti a Michelangelovým Dávidom.

„To pre dieťa,“ povedal majiteľ lámanou angličtinou.

„Čo keby som to kúpila Hope?“ navrhla Doll, nadšená, že našla dôvod minúť zvyšok peňazí.

Sledovali sme, ako muž kladie náramok na hodvábny papier v malej lepenkovej škatuľke so zlatým heraldickým symbolom fleurs-de-lys. Predstavovali sme si, že si moja sestra ten náramok odloží niekam na zvláštne miesto a sem-tam ho všetky rozbalíme a budeme naň úctivo hľadieť ako na vzácny rodinný klenot.

Vonku sa pamiatky pomaly prestávali kúpať v slnečnom svetle a mestský ruch utíchal. Príjemný džezový riff pouličného klarinetistu vanul vlahým ovzduším. Uprostred mosta sme si počkali na voľné miesto v dave ľudí, aby sme sa mohli odfotografovať s blednúcou zlatistou oblohou v pozadí. Pri myšlienke, že sa objavíme na mnohých kozubových rímsach na pozadí mnohých fotografií neznámych ľudí od Tokia po Tennessee, sme sa cítili trochu zvláštne.

„Mám ešte dva zábery,“ oznámila mi Doll.

Behala som očami po dave ľudí. Odrazu mi udrela do očí mierne povedomá tvár. Zaradila som ju však, až keď sa zmätene zamračila, lebo som sa na toho chalana usmiala. Bol to on, stretla som ho v to ráno v San Miniato al Monte. V posledných lúčoch zapadajúceho slnka mu vlasy svietili červenkastým nádychom. Mal polokošeľu špinavozelenej farby a plátenné nohavice. Stál vedľa manželskej dvojice v stredných rokoch, mohli to byť jeho rodičia.

Podala som mu fotoaparát so slovami: „Budeš taký dobrý?“

Keď som videla, že sa zatváril zmätene, napadlo mi, či nie je cudzinec, no potom mu na bledú pehavú tvár vystúpila červeň od rozpakov a povedal: „Isteže.“ Moja mama by tú reakciu a tón komentovala slovami: „Pekne povedané.“

„Povedzte syyyr!“

„Formaggio!“ povedali sme zborovo.

Na fotografii máme zatvorené oči a smejeme sa na vlastnom vtipe.

Ležali sme na spodných ležadlách v štvorlôžkovom ležadlovom vozni a podávali si fľašu s červeným vínom. Vlak sa ťažkopádne vliekol nočnou krajinou a my sme prechádzali prázdninové spomienky. V mojom prípade to boli výhľady a pamiatky.

„Spomínaš si na tie kvety na Španielskych schodoch?“

„Na kvety?“

„Bola si na tej istej dovolenke ako ja?“ Pre Doll to bolo najmä o mužoch.

„Pamätáš sa, ako sa zatváril ten čašník na Piazza Navona, keď som povedala, že rada jem ryby?“

Teraz sme už vedeli, že táto fráza má v taliančine aj iný význam.

„Najlepšie jedlo?“ spýtala sa Doll.

„Prosciutto a broskyne z pouličného trhu v Bologni. A tvoje?“

„Tá pizzoidná vec s cibuľkou a sardelami v Nice bola vynikajú…“

„Pissaladière,“ povedala som.

„Nepoučuj!“

„Najlepší deň?“

„Na Capri,“ vyhlásila Doll. „A tvoj?“

„Myslím, že dnešok.“

„Najlepší…?“

Doll zadriemala, ale ja som nemohla spať. Zakaždým, keď som zatvorila oči, ocitla som sa v malej izbe, ktorú som si rezervovala na univerzitnom internáte. Až do dnešného dňa som si ju netrúfla obývať. Teraz som však vzrušene kládla svoje veci na poličky, prešívanú prikrývku na posteľ a pripináčikmi som pripevňovala na stenu plagát Botticelliho obrazu Primavera, ktorý ležal zrolovaný na batožinovej priehradke nad hlavou. Na ktorom poschodí budem bývať? Budem mať z okna výhľad ponad strechy okolitých budov na vežu Telecom Tower ako z izby, ktorú nám ukazovali počas dňa otvorených dverí? Alebo budem mať okno do ulice s výhľadom na červené strechy poschodových autobusov míňajúcich internát so zvukovou kulisou náhleho húkania sirén, ktoré vytvára dojem, že ste sa ocitli vo filme?

Vlak sa štveral Alpami a vzduch v kupé sa ochladil. Zakryla som Doll flaušovou prikrývkou. Zamrmlala „ďakujem“, ale nezobudila sa. Bola som rada, lebo som mohla osamote prežívať výnimočnosť chvíle. Ostala som sama so svojimi plánmi a cestovala som z jednej etapy života do ďalšej.

Zrejme som zaspala v skorých ranných hodinách. Zobudila som sa na zvonenie raňajkového servírovacieho stolíka. Doll bezútešne civela na husté dažďové kvapky stíhajúce jedna druhú dolu oknom vlaku, ktorý sa šinul cez rovinaté polia severného Francúzska.

„Zabudla som na takéto počasie,“ povedala a podávala mi plastový pohárik s kyslastou kávou a croissant v celofáne.

Nečakala som vlajkoslávu ani špalier susedov lemujúcich ulicu, aby ma privítal doma, ale keď som sa rozlúčila s Doll pred ich domom na Laburnum Drive a kráčala hore Conifer Road, nevedela som sa ubrániť sklamaniu, že všetko je navlas rovnaké. Naše sídlisko je v správe mesta a postavili ho koncom šesťdesiatych rokov. Červená tehla a hrubá omietka pravidelných obdĺžnikových budov boli v tom čase zrejme vrcholom modernosti. A namiesto predzáhradiek vysadili medzi domami komunálne trávniky. Ulice pomenovali podľa stromov, ale okrem niekoľkých vyziabnutých čerešní sa nikto neobťažoval s ich výsadbou. Niektorým domácnostiam pridali zasklené verandy alebo plastom prekryté balkóny pred izbami na prízemí, ktoré tak tvorili zimné záhrady, ale domy aj tak vyzerali ako malé škatule v tej pesničke. Bolo mi jasné, že som z tohto miesta už vyrástla.

Mama mala iba približné informácie o mojom návrate domov, no i tak ma trochu prekvapilo, že ma s Hope nevyčkávajú pri okne alebo nesedia na trávniku pred domom. Bol príjemný večer. Možno mama naplnila malý bazén v záhradke za domom. Žeby sa tak hlasno jašili špliechaním, že nepočujú zvonček?

Nakoniec sa za mliečnym sklom objavila Hopina postava.

„Kto je tam?“ spýtala sa.

„To som ja!“

„To som ja!“ zvolala.

Nikdy mi nebolo celkom jasné, či sa Hope v takýchto situáciách iba hrá, alebo je prehnane dôsledná.

„Tu je Teri! No tak, Hope, otvor dvere!“

„Tu je Teri!“

Počula som, ako jej mama odpovedala odkiaľsi z domu, ale nerozoznávala som, čo hovorí.

Hope si kľakla na rohožku, aby sa so mnou rozprávala cez poštovú schránku v spodnej časti dvier. „Vezmem si stoličku z kuchyne.“

„Vezmi si tú na chodbe,“ poradila som jej cez schránku.

„Mama povedala, že si mám zobrať z kuchyne!“

„Dobre, dobre…“

Prečo mi neprišla otvoriť mama? Odrazu som bola ustatá a podráždená.

Hope sa nakoniec podarilo otvoriť dvere.

„Kde je mama?“ spýtala som sa. V dome bolo trochu chladno a necítila som vôňu uvarenej večere.

„Práve vstáva,“ povedala Hope.

„Je chorá?“

„Len unavená.“

„Ocko ešte neprišiel?“

„Asi je v krčme,“ vysvetľovala Hope.

Skladala som si z pliec plecniak, keď sa objavila na schodoch mama. Ale namiesto toho, aby zbehla dolu natešená, že ma vidí, šla opatrne a držala sa zábradlia. Pripisovala som to papučiam obutým pod vyblednutými ružovými teplákmi, ktoré nosila na hodiny aerobiku. Pripadala mi vzdialená, skoro až nahnevaná, a keď napúšťala vodu do kanvice v kuchynskom dreze, ani sa na mňa nepozrela.

Pohľad na hodinky prezradil, že je osem preč. Zabudla som, že v Anglicku je dlhšie svetlo. Napadlo mi, že som mala nájsť telefónnu búdku a zavolať domov, keď som vystúpila z trajektu, ale nemala som pocit, že by to mama pokladala za také vážne, aby ma preto teraz častovala mlčaním.

Všimla som si, že má na temene strapaté vlasy. Keď som prišla, ležala. Je iba unavená, povedala mi Hope. Štyri týždne musela všetko zvládať sama.

„Urobím to,“ ponúkla som sa a zobrala som jej kanvicu.

Prvé obavy ma prepadli pri pohľade na špinavé hrnčeky v dreze. Mama musí byť naozaj vyčerpaná, lebo kuchyňa bývala vždy ako zo škatuľky.

„Kde je otec?“ spýtala som sa.

„Tipujem, že dolu v krčme,“ povedala mama.

„Len choď hore, prinesiem ti čaj.“

Na moje prekvapenie mama, pre ktorú nikdy nebolo nič problémom, povedala: „Dobre.“ A potom dodala, akoby si práve spomenula, že som bola preč: „Ako bolo na prázdninách?“

„Výborne! Bolo to skvelé.“

Bolelo ma, že som sa na ňu usmiala, ale ona mi úsmev neopätovala.

„A čo cesta?“

„V poriadku!“

Mama už zasa kráčala späť do izby.

Keď som jej niesla čaj, dvere do rodičovskej spálne boli otvorené, a kým som vošla, zachytila som mamin odraz v zrkadle toaletného stolíka. Poznáte to, ako niekedy vidíte ľudí celkom inak, keď si neuvedomujú, že sa na nich pozeráte? Ležala so zatvorenými očami, akoby z nej vyprchala životná energia, a ostala krehká, akoby bola už iba svojou vlastnou ozvenou. Chvíľu som z nej nespúšťala oči. Potom sa odrazu pohla, lebo si všimla, že stojím v izbe.

V očiach mala obavu, pohľadom mi jasne naznačila, aby som sa jej na nič nespytovala pred Hope. Keď videla, že som sama, znovu ich zatvorila a viditeľne sa jej uľavilo.

„Chceš si sadnúť? Pomôžem ti,“ povedala som.

Keď som jej ponatriasala vankúše, oprela sa o mňa. Cítila som, aká je ľahunká a krehká. Ešte pred polhodinou som kráčala našou ulicou a nenávidela som pocit, že mi všetko pripadá obyčajné a známe, no teraz sa to otriasalo v základoch ako pri zemetrasení a ja som zúfalo túžila, aby sa všetko vrátilo do normálu.

„Som chorá, Tess,“ odpovedala mi na otázku, ktorú som sa desila vysloviť.

Čakala som, že povie: Ale nie je to nič vážne, len… Lenže mama nič také nedodala.

„Čo ti je?“ spýtala som sa. Cítila som závrat z paniky.

Keď bola mama tehotná s Hope, diagnostikovali jej rakovinu prsníka. Chemoterapiu podstúpila, až keď sa sestra narodila, ale zotavila sa. Musela chodiť na pravidelné zdravotné prehliadky, ale tá posledná pred niekoľkými mesiacmi dopadla dobre.

„Mám rakovinu vaječníka a rozšírila sa do pečene,“ povedala. „Mala som ísť k lekárovi skôr, ale myslela som si, že mám len nejaké tráviace ťažkosti.“

Hope si na prízemí spievala nejakú známu melódiu, ja som však nevedela prísť na to, čo je to.

Snažila som sa predstaviť si mamu z obdobia pred mojím odchodom. Možno vyzerala trochu unavená a utrápená. Myslela som, že si robí starosti o moje záverečné skúšky. Vždy stála pri mne – v kuchyni pri raňajkách nabádala Hope, aby bola potichu, keď som si prechádzala poznámky. A po návrate zo školy ma čakala so šálkou čaju, ochotná vypočuť si ma, keď som sa chcela pozhovárať. Ak som nemala chuť, jednoducho sa krútila v kuchyni, umývala riad alebo krájala zeleninu a prejavovala mi svoju tichú podporu.

Ako som mohla byť taká sebecká, že som si nič nevšimla? Ako som vôbec mohla odísť na prázdniny?

„Nič si nemohla urobiť,“ povedala mama, ktorá mi čítala myšlienky.

„Ale veď na poslednej prehliadke bolo všetko v poriadku!“

„Prsia boli.“

„A neprezreli ťa celú?“

Mama si položila prst na ústa.

Hope kráčala hore schodmi. Recitovala si riekanku: Ja som koza rohatá, do pol boka odratá. Ibaže v jej podaní znela: Ja som koza okatá, do pol boka od blata.

„Cupi-lupi nohami, prekolem ťa rohami…“

Obe sme sa s mamou nasilu usmiali, keď vošla do izby.

„Som hladná,“ povedala.

„Dobre!“ vyskočila som z postele. „Spravím ti niečo na jedenie.“

Prázdna chladnička ma definitívne presvedčila o tom, ako zle to s mamou vyzerá. Hoci sme nikdy nemali veľa peňazí, vždy sme mali čo jesť. Odrazu ma pochytil hnev na otca. V našej rodine bolo rozdelenie povinností veľmi tradičné. Otec bol chlebodarcom a mama sa starala o domácnosť, ale za týchto okolností sa naozaj mohol zobudiť. Predstavila som si, ako sa v krčme utápa v sebaľútosti a kumpáni mu kupujú pivo. Otec sa večne ponosoval na svoj životný údel.

Našla som v skrinke plechovku Heinz so zmesou na špagety a do hriankovača som vložila krajec chleba.

Hope zo mňa nespúšťala oči, ale ja som sa zo všetkých síl snažila všetko to vstrebať, a tak mi neprichádzalo na um, čo jej mám povedať.

Zmes na sporáku začala bublať.

Vyklopila som ju na hrianku a spomenula som si na misu dokonale al dente uvarených cestovín, ktoré sme jedli vo Fiesole, na omáčku s chuťou tisícich rajčín v jedinej lyžici, na Florenciu v diaľke, pripomínajúcu pozadie na Leonardovom obraze. Pripadalo mi to všetko také vzdialené ako z iného života.

Slovník mi potvrdil, že slovo tklivý znamená smutný a žalostný. Pripomenulo mi to latinské slovo plangere, ktoré znamená kvíliť.

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

1