Obsah

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

Epilog

Copyright © Oldřiška Ciprová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Oldřiška Ciprová, 2014

Redakční úprava Aneta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-339-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-340-4 (mobi)

PROLOG

FRANCIE NEDALEKO HRADU ANGERS, DUBEN 966

Dívka se skrčila za husté keře. Čekala, až uslyší jezdce, protože nepochybovala, že jí jsou v patách. Ale nic se neozývalo a ticho se zdálo nesnesitelné. Slyšela jenom vlastní přerývaný dech a tlukot vyděšeného srdce. Tlouklo jako splašené, jako by donekonečna opakovalo:

Zabijí tě… zabijí tě…

Konečně zaslechla dusot koňských kopyt a ještě víc se přikrčila. Jezdci ji nesměli objevit. Podle zvuku odhadovala, že jsou nanejvýš tři, a překvapilo ji to – čekala daleko větší počet.

Byla si jistá, že jí jde o život, a nechtěla nechat svého protivníka vyhrát. Palčivě si uvědomovala, že i když mu teď unikne, on se nevzdá a bude ji pronásledovat dál. Ale v budoucnu bude více chráněná, získá postavení, pro které by její protivník vraždil. A přesně to chce nyní udělat.

Zavraždit ji…

Ach Bože, pomoz mi, modlila se. Vždyť nechci tak moc, jenom nech ty jezdce přejet.

Jenomže jeden z jezdců zastavil těsně u keře a seskočil z koně. Jeho kroky se přibližovaly a nebylo kam utéct.

„Ale, ale,“ zaznělo těsně nad její hlavou; v příštím okamžiku se keř rozhrnul a ona hleděla jezdci přímo do zelených očí.

„Ty?“ Oba tu otázku položili najednou. Svět jakoby se na chvíli zastavil a věta zůstala viset ve vzduchu zhoustlém napětím.

1. KAPITOLA

ANGERS, DUBEN 966

Boleslav, syn českého knížete Boleslava I., se vzbudil z trýznivého snu. Nestalo se to poprvé. Prostředí výstavného, ale pochmurného hradu kdesi v západofranské říši na něj tak prostě působilo.

Přijel sem na pozvání dolnolotrinského vévody Karla, jenž byl spojencem českého knížete. Mladý Boleslav neměl vévodu příliš v lásce a tak daleko od domova se vypravil pouze proto, že si to přál otec. Byl přece poslušný syn, ale chystal se, že se na vévodově sídle dlouho nezdrží.

Jenomže –

Přejel si rukou po obličeji, aby ze sebe setřásl poslední zbytky spánku, přehodil nohy přes okraj postele a vstal. Malým oknem už proudilo do komnaty světlo – nový den právě začínal. Boleslav poklekl před kříž a začal se tiše modlit.

Pak jako každé ráno seběhl do stáje a nechal si vyvést svého vraníka.

Když projel bránou, pobídl koně do trysku. Než přejel obrovskou louku za hradem, slunce už se vyhouplo na obzor. Boleslav trochu zpomalil a vychutnával si vítr i slunce; v těchto končinách mělo už teď zjara sílu, ale časně ráno to příliš znát nebylo. Když Boleslav sjížděl do malého údolí za loukou, kde se třpytila hladina jezera zastíněného vrbami, zachvěl se zimou.

Očima přejížděl zelené břehy před sebou. Konečně spatřil to, co doufal uvidět.

Dívka seděla ve vysoké trávě u jezera – stejně jako každé ráno celých pět dní, co Boleslav na Angers přijel.

Dlouze vydechl, jako by úlevou, a zastavil koně.

Šaty napovídaly, že dívka je urozená, přesto český kněžic věděl s jistotou, že ji na Angers ještě nespatřil. Byla malá, velmi štíhlá a měla dokonalou pleť. Orlí nos, který tak rád z profilu pozoroval, jí jen přidával na zajímavosti. Ostatní rysy měla velmi jemné a kolem něžné tváře zářily vlasy tmavoměděné barvy. Boleslav si představoval, že děvče má modré oči, ale to opravdu byla jen představa; nikdy dívku neviděl zblízka.

A překvapoval sám sebe tím, jak moc si přál znát barvu jejích očí.

Dívka se najednou zvonivě zasmála, protože po hladině k ní připlouvalo hejno kachen. Byla na ně připravená, neboť vytáhla z kapsáře chlebové kůrky a házela je do vody. V kachním hejnu plula i kachna s mladými – a kupodivu se nijak nezdráhala vyjít i s káčaty na břeh. Dívka se smála, když se stará kachna přikolébala až k ní a brala si od ní chleba přímo z ruky.

Stejně jako poprvé, i teď na dívku Boleslav hleděl jako očarovaný.

A najednou se kouzlo rozplynulo.

Dívka se ohlédla a zadívala se směrem k němu. Mladý kněžic se rázem cítil nepatřičně.

Otočil koně a přemýšlel, kdo dívka je a proč přichází k jezeru tak časně a sama. Napadlo ho, že třeba hledá útočiště před tíživými myšlenkami stejně jako on.

Když tryskem mířil zpět do hradu, myslel jenom na to, jaké zklamání by cítil, kdyby zítra, až zajede k jezeru, už dívku na břehu nenašel.

2. KAPITOLA

Emma, princezna italská, se po ranní procházce vracela k hradu Angers malou brankou v opevnění. Doufala, že se i dnes dostane zpátky nepozorovaně a nebude muset nikomu nic vysvětlovat.

Když kráčela chodbou ke své komnatě, dýchala si na zkřehlé prsty.

„Trochu chladno na potulky venku, nemyslíš, Výsosti? Zvlášť když jsi nemocná,“ ozvalo se jí za zády. Emma věděla, kdo na ni promluvil – Karel, Dolnolotrinský vévoda, muž s trudovitým obličejem a pichlavýma očima.

Otočila se.

On na ni upřel pohled, v němž Emma cítila nadřazenost, pohrdání a – nenávist. Potlačila chuť mu jednu vrazit a namísto toho se lehce uklonila.

Nevěděla, v čem to vězí, ale jen co přijela na Karlův hrad do Angers, okamžitě věděla, že ji vévoda nenávidí. Přitom ji sám pozval! Skončilo to tak, že se mu snažila vyhnout. Vymluvila se na nachlazení a téměř nevycházela z komnaty.

Vzpomněla si na svou matku, úžasnou ženu, která si dovedla prosadit svou a ne vždy jen silou, ale i diplomacií a vrozenou nonšalancí. Musí to zkusit taky.

„Dnes ráno se už cítím lépe, a tak jsem si vyšla. Jenomže zčistajasna začal foukat studený vítr,“ odpověděla a pokusila se mile usmát.

Karel posměšně zkřivil rty a Emmu to opět zasáhlo, neboť nedovedla přijít jeho nenávisti na kloub. Naštěstí není důležité, co si myslí on, důležité je, co si myslí jeho bratr, na tom záleží, uklidňovala se.

Nechala Karla stát na chodbě a vešla do komnaty. Hlavou se jí přitom mihlo, že když už se jí na téhle návštěvě vůbec nelíbí, aspoň našla hezké zákoutí za loukou. Tu každodenní časnou chvíli u jezera měla jenom pro sebe.

Kromě posledních pěti dnů, kdy zjistila, že není ve svém útočišti sama. Mrzelo ji to, ale zároveň cítila zvědavost, kdo ten neznámý mladík na vraníkovi je a proč tam den co den jezdí.

V komnatě na Emmu čekala princezna Blanka.

„Tady jsi!“ zvolala, když Emma vešla.

Emma se usmála a políbila přítelkyni na obě tváře. Nejdřív nevěděla, jak se k Blance chovat, protože nedokázala nemyslet na Karlovu nenávist; Karel byl totiž Blančiným bratrem. Ale princezna Blanka brzy dokázala, na čí straně stojí; několikrát se bratrovi postavila, když se k Emmě choval povýšeně nebo dokonce hrubě.

Blanka byla spíš podobná svému druhému bratrovi, Lotharovi I., a Emma doufala, že nejen svým vzhledem, ale i milou přímou povahou. Lothar byl pro Emmu záhadou a vždy, když na něj v myšlenkách narazila, rychle úvahy zaplašila.

„Hledala jsem tě celé ráno. Kde ses toulala?“ dodala Blanka.

„Zašla jsem k jezírku, jako vždycky,“ odpověděla Emma a v hlavě se jí zase promítl obraz tmavovlasého jezdce, jehož spatřila na vršku. Bylo v něm něco tajuplného a poutavého. Jedna její část velmi toužila toho muže poznat.

„Netušila jsem, že vstáváš tak brzy, Blanko,“ dodala a sundávala si přitom plášť. Spona se však zasekla a nešla rozepnout. Když Emma začala škubat drahou látkou sem a tam, Blanka ji pleskla přes ruku a začala se zapínáním zápolit sama. Emma se musela usmát, ale dalo jí zabrat, aby stála v klidu a nechala se z pláště vysvobodit. Pozorovala jemný poprašek pih na Blančině pršáčku a vybavila si, že Lothar má stejný nos i pihy. Na rozdíl od Karla – ten nebyl svým světlovlasým sourozencům vůbec podobný. Zatímco Lothar a Blanka zdědili roztomilý půvab po matce, Karel jako by vypadl z oka otci.

„Obyčejně ne,“ odvětila Blanka a jemně se snažila dostat látku pláště z háčku spony. „Ale dnes jsem tě hledala, abych tě varovala.“

„Varovala?“

„Nebo to řeknu jinak: zítra večer pořádá Karel hostinu pro své hosty a tvrdil Petrovi, že tam určitě budeš.“

Petr byl Karlův bratranec a také jeho velký přítel, ale kupodivu se k Emmě choval velmi mile.

Emma se otřásla a rychle zavrtěla hlavou, až se jí měděná záplava uvolnila z ledabylého copu. Pak se ale zarazila a usmála se.

„Ani ve snu.“

„Ale ano, ty se pěkně objevíš, zlatíčko.“ Blanka sykla, když si hrot sponky vrazila pod nehet. „Musíš ukázat Karlovi, že pomluvy, které o tobě šíří, nejsou založené na pravdě.“

„On s tím nepřestane? Není přece nic, co by o mně mohl říkat špatného.“ Jenomže obě věděly, že když o ní Karel mluví, nebere si servítky a nenechá na ní suchou niť.

„Pokaždé si něco najde. To, že nevycházíš mezi hosty, mu jenom nahrává. Říká, že se neumíš chovat. A taky, že jsi nafoukaná.“

„Pf!“ odfrkla Emma. „To je to nejhezčí, co o mně kdy řekl.“ K Emminým uším se donesly horší pomluvy. Karel si dokonce troufl říct, že pochybuje o její počestnosti. A hosté prý mu bohužel dychtivě naslouchali…

„Nestarám se o jeho hloupé řeči.“

„Dámy nefrkají, Emmo.“ Blanka se šťastně usmála, když spona konečně povolila. „A měla by ses starat. Prosím, nedovol mu, aby měl další důvod k očerňování. Přijď na hostinu. Slibuju, že budeš celou dobu sedět vedle mě, a kdyby se Karel do tebe zase začal navážet, víš, že já se mu umím ozvat.“

„Tak dobře. Ale nečekej ode mě, že se budu nějak moc bavit.“

Ale – nejspíš tam přijde také on! Jezdec na vraníkovi! napadlo náhle Emmu.