Pavol Dobšinský, A.H. Škultéty

DOBŠINSKÝ - KRVAVÝ VÝBER

Ukážka z elektronickej knihy

Prečo sú rozprávky niekedy kruté, drastické, brutálne, plné sadistických, kanibalských a perverzných motívov? Jednoducho preto, že v dobách bez technických vymožeností slúžilo ľuďom rozprávanie rozprávok na to, aby sa pri nich zabavili a zrelaxovali.

V posledných rokoch sa rozprávky od Pavla Dobšinského a A.H. Škultétyho upravovali, vynechávali sa z nich pasáže,

aby boli viac prístupné detským čitateľom.

Pôvodne však slúžili na poučenie a zábavu dospelých.

Ďakujeme, že ste si kúpili našu Eknihu a podporili nás tak vo vydávaní ďalších kníh.

Prajeme veľa relaxu a zábavy!

Vaše Zum Zum production

Výber zostavila: Zuzka Dušičková

Odborná konzultantka a autorka komentárov: Jana Pácalová

Obálka: Ján Juhaniak

Dizajn: Jakub Dušička

Ilustrácie: Kristína Kubáňová, Michal Souček, Dávid Marcin, Adela Režná, Filip Bandurčin, Inka Výbohová, Lenka Jabůrková, Veronika Uhliarová, Ján Juhaniak, Ondrej Jób, Katarína Dudášová, Marek Holeša, Martin Engler, Martina Rötlingová, Lukáš Freytag

ISBN 978-80-971737-8-4

www.facebook.com/dobsinskyekniha

www.zumzumproduction.sk

Rozprávka prvá

ČI JESTO PRAVDA

NA SVETE

Podali

Samo Ormis z Gemera

Adolf Ghillányi z Liptova

Štefan Daxner z Malohontu

Ilustrovala

Kristína Kubáňová

V jednej dedine vychoval raz jeden otec dvoch synov a potom umrel. Len čo otcovi oči zatlačili, chceli synovia hneď každý robiť po svojom, preto ihneď podelili sa so všetkým, čo po otcovi ostalo. A podelili sa ako rodní bratia narovno, dostalo sa im po tisíc zlatých. Podelení pustili sa svetom.

Idú, idú jeden vedľa druhého a ustavične dohadujú sa medzi sebou hneď o jednom, hneď o druhom, až ti im príde dohadovať sa o tom, či jesto pravda na svete. „Brat môj zlatý,“ povie mladší, „už je to raz darmo, pravda musí byť na svete, lebo inakšie rozpadol by sa svet!“ „A už či rozpadol, či nerozpadol,“ povie starší, „ale pravdy nemáš, lebo tá dávno zahynula.“

„Nezahynula!“

„Ba zahynula!“

„Ba ver nezahynula!“

„Ba veru zahynula!“

Tak šlo to medzi nimi čím ďalej, tým tuhšie. Napokon povie mladší, keď ho to už dopálilo: „No počkaj, veď ešte aj krem nás jesto ľudia na svete, opýtame sa tých. Ale ak pravda zahynula, hneď ti dám tých mojich tisíc zlatých!“ Staršiemu nebolo viac treba, hneď pristal na stávku.

Tu ide za nimi v bohatom koči veľký pán s červenými bajúzmi, s červenou bradou ako plameň. „Ach, pán veľkomožný, prosíme vás ponížene len na jedno slovo,“ volajú bratia. „No, čože by ste radi?“ „Oj, nože nám no, ako múdry pán, povedzte: Či jesto pravda na svete?“ „Škoda vám o tom aj dohadovať sa. Mali ste už dávno vedieť, že viac pravdy nieto. Oj, bračekovci, to celý svet vraví, že tá už dávno zahynula!“

Tu starší brat hneď odobral mladšiemu tých tisíc zlatých a skryl si do vrecka. Idú ďalej ticho, akoby to už ani tí neboli. Starší len tak poťuťme usmieval sa za chrbtom mladšieho, že ho tak nič po nič pripravil o otčizeň. Mladší len krútil hlavou a hrabal sa za ušima, lebo mu nijak nešlo do rozumu, že by pravda bola zahynula. A preto zas len začal dohadovať sa.

„Sem,“ povedá, „tých tisíc zlatých, lebo pravda nemohla zahynúť!“

„Ej, ba veru tie nemáš,“ riekol starší, „lebo pravda dávno zahynula!“

„No, už tá nezahynula, veď azda viem!“

„Ba veru tá zahynula, veď si počul, veď by azda páni tak nevraveli.“

„Zahynula!“

„Nezahynula!“

Šlo to medzi nimi vždy horšie, až zase ten mladší zavolal: „No, ak pravda zahynula, dve oči mám, aj tie ešte vyklať si dám za ňu!“ „Nuž teda dobre,“ povie starší brat, „opýtame sa ešte koho-to--ho.“ Sotvie že zatíchli kde sa vzal, tam sa vzal, ale šiel po ceste jeden páter. I ten mal červené vlasy. „Ach, pán prevelebný, prosíme vás ponížene, lenže nám povedzte: Či jesto pravda na svete?“ „Jah, deti moje,“ vzdychol si pán páter sťažka, „ani si na tom hlavy nelámte! Pravda dávno zahynula, my ju už len po chýre známe.“

Pán páter zašiel za vŕšok a starší brat vyňal spoza opaska nôž a vylúpil mladšiemu bratovi obe oči. A keď mu ich vylúpil, začal ešte aj posmievať sa mu: „Ty škriepnik taký a taký, či ti to bolo treba? Teraz ťa tu nechám!“ A to bál sa už, že ho chytia a do chládku posadia, ale práve preto zas o chvíľku začal: „Choď si ty pravdu hľadať, kde chceš a ja si pôjdem svojou cestou!“ A len nasilu odísť a odísť a toho neboráka že tam nechá. Ale mladší brat chytil sa mu za šaty a nespúšťal sa ho. Prosil sa mu, že by vari ten kameň bol mohol obmäkčiť, nie to ešte srdce ľudské: „Brat môj, brat môj, keď si ma už takto aj o peniaze aj o svetlo božie pripravil, nože ma už teraz aspoň zaveď dakde pod panskú stenu, kde by mi ľudia hoc len od hladu skapať nedali!“

Na veľa prosenia zaviedol ho, ale miesto pod panské steny, ta pod viselnice. Myslel si, že ho tam cez noc čerti uchytia a to aj s tou jeho pravdou. Už opustenejšieho na svete nebolo, ako tohto tu pod tými viselnicami. Vedel, že je noc, lebo svrčky svrčkali okolo neho, ale nevedel, kde je, či je ozaj dakde medzi ľuďmi a či Pánu Bohu za chrbtom. Myslí, počúva, nastŕca uši na všetky strany, ale nikde ništ.

Raz okolo polnoci zaslúchne nad sebou akúsi vravu. A to vám tam boli čerti, čo na tie viselnice schádzali sa zo všetkých strán sveta, aby vyrozprávali si, čo kto skúsil, alebo vykonal. „Hej,“ ozve sa prvý čert, „ja som si zarobil dneska pečienku. Dohonil som dvoch bratov, dohadujúcich sa, či jesto pravda na svete. Pomáhal som staršiemu, lebo ten s nami držal. A pomáhal som mu dovtedy, kým len mladšieho neolúpil o otčizeň a nevyklal mu oči.“ „Veru zaslúžil si si dnes večeru,“ povie druhý čert, „už je ten starší náš! A ten slepý že čo robí?“ „Neviem, zunuje dakde život, odpraví sa zo sveta a bude aj ten náš!“ „A jak ľahko pomohol by si!“ ozve sa tretí čert. „Nič by mu nebolo treba, iba čoby potieral si tou rosou jamky, ktorá tu na tieto zeliny padá, nuž by mu druhé oči narástli.“

Vtom doletelo druhé hajno čertov a jeden z nich začal chváliť sa, že v tom a v tom meste pozapchával všetky studnice tak, že tam ľudia za kvapku vody budú jedno druhé zabíjať a do pekla posielať. „A akože si to urobil?“ opytujú sa tamtí. „Akože som urobil? Tak som to urobil, že na sedem míľ dovôkola pozháňal som všetky pramene na jedno miesto a prichlopil som veličiznou zápoľou, ktorú ani tisíc chlapov z miesta nepohne.“ Vtom uderila hodina a všetci čerti prepadli sa dakde do horúceho pekla až na dno. Ale ich rozprávku vypočúval ten slepý a pomyslel si: „I čert môže dať dobrú radu, dakedy keby aj nechcel.“

Sotvaže na úsvite dopadla rosa, tu on hneď na rukách, na nohách pustil sa po zelenej pažiti a potieral si jarou rosou prázdne jamky očné a hneď mu začali aj oči rásť. Kým slniečko na prvé ráno obsušilo rosu, už ich mal ako trnky, na druhé ráno už mu boli ako hodné hrachy a na tretie ráno doplnili sa mu jamky krásnymi očima a videl dobre.

Hneď poberal sa do toho velikého mesta, čo čerti v ňom zahatali pramene. Veľa mu nebolo treba dopytovať sa na cestu, chýry o tom šli ďaleko a viedli ho ako za nosom ta, kde to ľudia bijú sa o každú kvapku vody. Keď ta doputoval, hneď dal vyhlásiť sa, že on prišiel tak a tak z ďalekej krajiny, aby to mesto oslobodil od tej skazy, aby mu len dali tisíc chlapov na pomoc.

Ľudia ako ľudia! Jední tak, druhí inak vraveli o ňom. Jedni ho držali za blázna, že ako by on to vykonal, čo nikto nemôže, druhí hrozili sa mu, aby neposmieval sa im v biede, lebo že ho zabijú. Ale našli sa aj takí, čo si pomysleli: Nádeja je u človeka a pomoc u Pána Boha. Títo hneď hotoví s ním a nazbierala sa ich pekná čiastka, že ho vo všetkom poslúchnu. Tu on obliekol sa najskôr do kňazských hábov, vzal si svätenú vodu, a tak išiel za mesto ku tej zápoli. Príde tatam, pomodlí sa najskorej Pánu Bohu za dobré darenie, pokropí zápoľu zo všetkých strán svätenou vodou a rozkáže chlapom do roboty! Chlapi podkopú zápoľu, založia kolíky, zaprú sa, ale ništ!

„No len, chlapi, ešte raz!“ zavolá im. Ale zase ništ! „Ej, lenže len, zaprite sa, poprúžte sa!“ volá na nich. Chlapi zaprú sa, poprúžia sa a zápoľu nadvihnú! Tu hneď začne valiť sa krásna čistá voda a valí sa taká, že temer všetky mlyny mala pozaberať, len akoby ju bol z Dunaja narazil. Ale akoby aj nie, keď to zo všetkých prameňov tu bola voda zohnatá a teraz už sama podmývala si zápoľu!

Teraz by ste už boli mali vidieť, čo dialo sa tuná! Čo len nohy malo, bežalo k vode na ruvačky-mačky. To s hrnkom, to s debničkou, to s kupou, to s vedrom, to so šafľom, to i so džbarmi a so sudmi prichodili ľudia a načierali a naberali si, druhí len tak dobehli piť, tretí doháňali hneď aj statok napojiť. Lebo nazdávali sa, že to len za chvíľku tak potečie a potom prestane. Iba keď vždy viac vody pribúdalo, vtedy opamätali sa, že ich ten človek predsa len neoklamal. Tu už potom mladí, starí, malí, veľkí, chudobní, bohatí, všetci zhŕkli sa okolo neho a od radosti nosili ho na rukách ako dieťa. Naznášali mu aj darov a peňazstva hrúzu, že aj sedem ráz mohol odvážiť sa samým zlatom a chceli ho aj pánom ustanoviť nad sebou.

Ale on ništ! On nechcel byť veľkým pánom. Jemu najlepšie páčil sa kremä stav kňazovský. A že ešte bol šuhaj mladý a mal pri rukách spôsob, vyučil sa na to kňazovstvo a stal sa v tom istom meste kňazom.

*

Dobre lebo nebárs! Bol on už teda tým kňazom, slávnym a rozhláseným po celej krajine i pre svoju múdrosť i pre svoju pobožnosť. Kde len aký hriešnik, každý k nemu chodil na spoveď, kde len aký chudobný človek, každý poberal sa k nemu, keď mu bolo tesno, o pomoc a poradu. A všetky deti, čo on krstil, boli vraj tie najlepšie a manželstvá, ktoré on spojil, najšťastnejšie. Takto on kňazoval za mnohé a mnohé roky, až ho napokon i šedivá staroba doháňala. Ale čím väčšmi beleli jeho vlasy, tým viac a ďalej šli o ňom chýry. Planí ľudia báli sa aj jeho mena a dobrí spomínali ho zakaždým a nedajbože prestúpiť jeho porady a naučenia, bo on nikdy ništ takého nepovedal, ani ništ takého neurobil, čo by nebolo bývalo po pravde a spravodlivosti.

I veru žil tam dakde akýsi veľmi starý, pritom aj veľmi hriešny žobrák a stenal od mnohých rokov na veliké bolesti. Lebo vraj všetky hriechy, čo za živa spáchal, obrátili sa mu na hmyz a hrýzli ho po celom tele do živého. Oddávna už ani nežil, ani neumieral, a hoci ho už sedemdesiatsedem kňazov spovedalo, predsa ešte nemohol dokonať.

Tu ľudia, čo im už ľúto bolo starého hriešnika, zmilovali sa nad ním a sami prišli k tomuto nášmu spravodlivému kňazovi prosiť sa, aby mu spomáhal, lebo že tomu ani sedemdesiatsedem druhých kňazov nespomohlo. I vybral sa spravodlivý kňaz ku starému hriešnikovi.

Milý, mocný Bože! Kohože on tu videl? Svojho staršieho brata, čo mu bol dakedy oči vyklal! Ale nedal sa bratovi naraz do známosti, bo chcel, aby napred vyspovedal sa mu zo všetkých hriechov. Spovedá ho, spovedá zadlho veľmi dlho, lebo koľko hmyzu na žobrákovom tele, toľko hriechov na jeho duši. Napokon prestal žobrák vravieť. „No, či si už viac hriechov neurobil?“ „Nie!“ vraví žobrák. „Ej, ba veru si ešte nie čistý. Ešte si dačo zatajil, lenže len vyspovedaj sa zo všetkého!“

Že už nie a nie, tajil starý hriešnik zle-nedobre a nebol by ani kliešťami vytiahol z neho čoby len slova. Naveľa, naveľa začne kňaz: „A či ty vieš, keď hádal si sa o tú pravdu, keď olúpil si brata o otčizeň, aj oči vyklal si mu a zaviedol si ho pod viselnice, akože povodilo sa s tým tam? Ačak ty to nevieš? Ale ja viem, čo si ty porobil. Lebo aby si vedel, ja som ten istý tvoj brat, čo chcel skaziť si ma, ale Pán Boh nedal! Či už teraz veríš, že jesto pravda na svete?“

Tu ožila v starom hriešnikovi duša ako na ostatné okamženie a poznal svojho brata a zavzdychol: „Ach, verím, verím!“ V tom okamžení i dokonal a bolo po ňom.

Ale spravodlivý kňaz žil ešte aj potom a len potom ešte vedel ľudom vyložiť, ako pravda nezhynula, ako pravda jest a bude na svete po všetky časy a veky! Keď konečne zaľúbilo sa Pánu Bohu povolať ho k sebe, tu všetko malé, veľké, mladé, staré, bohaté, chudobné plakalo a vykladalo na jeho hrobe, lebo každé vedelo voľač o ňom povedať: „Toto a toto, toto a toto dobrého mi urobil!“

Zaujímavosť prvá

Najstaršia známa verzia „Či jesto pravda na svete“ pochádza z čínskej zbierky Tripitaka, ktorá bola v roku 710 preložená zo sanskrtu, jedného z najstarších starých jazykov.

Stredoveké zápisy tejto rozprávky z Tibetu, Indie a Perzie významne ovplyvnili rozprávky Tisíc a jednej noci, odkiaľ sa cez južnú Európu, cez staré španielske exemplá, dostali do strednej Európy. Exemplá, čiže krátke príbehy, ktoré mali poučovať a vychovávať, výdatne poslúžili najmä kazateľom. Neprekvapuje teda, že rozprávky tohto typu majú silné mravoučné vyznenie a sú plné náboženských motívov.

Rozprávka druhá

PIJAN

Podal a rozpráva

Pavol Dobšinský z Gemerskej

Ilustroval

Michal Souček

Kde bolo, tam bolo, ďaleko nebolo, len tu za humny, za vŕškom, v sedemdesiatej siedmej krajine stál na jednej vode jeden mlyn a v tom mlyne býval mlynár aj s mlynárkou a mali jedného syna. Že bol jedináčik, mazníkala sa s ním mamička, až tu z chlapca sa stal hodný corgoň a ešte nič nevedel, len po zvyškách, po zliepkach za vtáčkami sa driapať a pestvá vystrájať. Až ti tu raz povie otec: „Chlapče, takto z teba nebude nič! Mlynáriť sa ti nechce, musíš na druhô remeslo!“ „A veď keď musím, nuž musím!“ povedalo chlapčisko. „Či,“ povedá, „budeš hrubým, či tenkým krajcom?“ Chlapcovi sa lepšie pozdalo byť tenkým krajcom, nuž povedal, že bude tenkým. Pri tom ostalo. Mamka napiekla postruhníkov a otec zaviedol chlapčiska do mesta a dal ho na tenkô krajčovstvo.

Chlapčiskovi sa remeslo páčilo, kým postruhníky v kapse trvali, ale keď postruhníky minuli, bolo už uňho po remesle. Pekne-krásne prikvitol do domu. Dali ho teda na druhô remeslo, z druhého na tretie a tak päťdesiat remesiel pochodil a pri každom sa len zatoľko pobavil, kým sa mu postruhníky z kapsy neminuli. Aj to museli byť dobré postruhníky, lebo sa na nich tak vytálil a už bol súci aj za vojaka.

„Pôjdeš mi ho do mesta za vojaka, veď ťa tam naučia móres, keď si sa ho dosiaľ nenaučil,“ vravel otec a pojal chlapa a zaviedol ho pred kapitána. Kapitán sa peknému šuhajovi zaradoval a otcovi povedal: „Netrápte sa oňho nič! Bude z vášho syna dobrý vojak.“ Otec ešte, aby synovi chuti dodal, povedal mu: „Hľaďže, ak sa mi budeš dobre správať a ostaneš kaprálom, pošlem ti sto zlatých, keď budeš oficierom, dostaneš dvesto, a keď budeš kapitánom, donesiem ti sám tristo zlatých. Len mi potom odpíš!“ A synček mu prisľúbil, že sa tak stane, že mu on to skoro odpíše.

Dobre. Nechajme mi synka tak a poďme len s otcom domov! O mesiac dostane otec list, že mu už syn kaprálom, aby mu len tých sto zlatých poslal. „Ej, veru,“ povedá otec, „predsa len dač bude z neho!“ A poslal mu tých sto zlatých. O mesiac zase príde list z mesta, že je syn už oficierom. Uradovaný otec poslal mu hneď dvesto zlatých, tak ako päták. Neprešli ani dva mesiace a syn píše zase, že je už kapitánom. Vytešená matka nemala už strpenia, len sadať na vozík a ísť pána syna, pána kapitána vidieť a tristo zlatých už bolo vo vrecku.

Prídu do toho mesta hrdí, ani čo by to mesto už ich bolo bývalo, aspoň si mysleli, že je ich syn tam najväčším pánom. Tu ako prejdú bránu, váľa sa tam jeden otrhaný opitý vojak v blate a druhí sa na ňom smejú. Mlynár zíde z voza, bo ani prejsť nemohli, čo bol ten ožran krížom cez cestu rozvalený, že sa mu prizrie, aby potom mohol svojmu synáčkovi žalovať, ako sa mu vojaci opíjajú. Prizrie sa a tu pozná svojho vlastného syna. „Ej,“ povedá, „nuž či je môj syn nie kapitánom?“ A tí vojaci sa rozchichocú: „Veru vám je pijanom a niet mu v tom svete páru. Pán kapitán nám kázali von z mesta ho vyviesť, aby sa už nikdy viac dnu nevrátil, čo si už nevedia s ním porady.“

Otec a matka len sa obrátili s vozom a tašli, ani necekli. Tu sa našiel oklamaný otec doma vo mlyne a pijan syn v tom istom čase za mestom podľa cesty v priekope, kde ho tí vojaci vyniesli a strčili. Milý pijan sa o chvíľu preberá a vytiera oči od blata, nevedel nič, čo sa bolo porobilo. Len to znal, že do mesta nesmie a domov tiež. Pobral sa on do hory a tam sa dakde zatáral ku jednej starej babe, u ktorej drevo štiepal a tá mu za to dávala piť, lebo kúsok chleba nezjedol za svet, ale piť, to už pil ako dúha!

Raz už potom povie ti mu tá baba: „Ej, Maco, či už ako ho tam volali, ja by som tebe poradila, kde by si sa dobre mohol nadúchať. Či by si ma poslúchol?“ A on do všetkého hotový, aj do ohňa, keď sa len narezať mohol, povie jej: „Čože by som vás neposlúchol, len či sa do chuti napijem!“

„Nuž, vieš ty čo! Pôjdeš ustavične len týmito horami, až napokon prídeš k jednému pustému zámku. Kľúče tu máš, pootváraj si ho! Ale nenájdeš v ňom nič. Len napokon prídeš ku jedným železným dvierkam, tie si otvor týmto kľúčikom a choď dolu schodami makajúci po ľavej strane, kým len neprejdeš dvadsaťpäť ráz dvadsaťpäť schodov. Tam natrafíš na jedny dvere, otvor ich smelo, bude tam i pitia i peňazí. Napi sa, naber si peňazí, a mne len to kresivo dones, čo tam na košku nájdeš.“ „Dobre,“ povedá, „veď vám ja to vykonám, len či sa tam napijem.“

Ďaleko, ďaleko vprostred tých hôr stál pustý zámok. Náš pijan sa len voliak dobakal ta hore a otvoril si s tým najmenším kľúčikom tie železné dvierka. Ide, ide potme dolu tými schodami, až kým sa nenamakal na tie dvierka. Otvorí, tu izba pustá. Len naprostred izby dubový stôl a na tom stole päť pintí vína. Na každom rohu po jednej a na prostriedku piata a za dvermi stojí ozrutný medený husár s medeným kyjom v ruke. Poklonil sa mu pekne: „Bože, daj šťastia!“ ale ten nič, ani sa nepohol. Osmelil sa tým lepšie, sadol k stolu a vydúchol prvú pintu vína, ani tvár nepremenil. Tu sa mu ukáže za pecou plný sud červencov.

„Budemže ja mat za čo piť!“ zavzdychne si a naberie si plnú kapsu tých červencov. „Ale,“ povedá, „ešte na cestu jednu pintičku!“ a vytrúsi ju. Tu sa mu ukáže druhý sud dvadsiatnikov. Vysypal července a naplnil kapsu dvadsiatnikmi. Vylial do seba i tretiu pintu. Tu zase pred ním za sud toliarov. „I z dvadsiatnikov je nič, keď toliare jesto!“ Tak si húta a naberie ich plnú kapsu. Ale gágor ho páli i za tou štvrtou pintou vína a na jeden glg už bola pochovaná. Tu sa mu zablysknú v štvrtom sude dukáty. „Len sem s nimi a toliare preč!“ myslí si a načiera plnou hrsťou do kapsy. „A túto piatu pintu tu nechať, to by už bola hanba!“ Vyglgal ešte aj tú. A hľa, na košku vidí starô kresivo, na ktorô už bol aj zabudol. „No, to si môžem aspoň v hore ohňa rozklásť!“ a berie kresivo do ruky. Vtom ale aj medený husár dvíha ten kyj na neho. On vrtký vyskočí aj s kresivom, zavolá: „Zdraví buďte!“ a zachlopí dvere za sebou. Utekal, koľko mu para stačila, a tak sa aj šťastlive dostal na biely deň.

K starej ísť a drevo rúbať, to sa mu už teraz nechcelo, keď mal zase za čo piť. Išiel on rovno do mesta, kde kráľ býval. Tam bol práve na predaj dom naproti kráľovmu domu, všetkým činom taký, ako kráľovská palota. Ten dom si kúpil, ale doňho nič, iba stolík a stolce, kde si s dvoma kamaráty od svitu do mraku a od mraku do svitu ustavične pil, až kým dač v kapse očul. Ale vraj, niet takej pesničky, čo by konca nemala ani v jeho kapse sa na veky dukáty nepresúšali, raz už len bol aj s tým koniec. Ešte naposledok vytriasol kapsu, či ešte z nej dáky dukát nevypadne. Ale bolo už po dukátoch, len to kresivo z nej vypadlo na zem. „No veru dobre,“ povedá, „aspoň si zakrešem.“ Zakreše a medený husár stojí mu za dvermi aj s kyjom: „Čo rozkážeš, pane?“

Milý pijan sa veru zľakol toho kyja, čo ten husár v ruke držal, ale v strachu povedal ešte: „Vyvaľ mi za sud tých dukátov tam z toho zámku!“ Hneď mu stál sud dukátov za dvermi. I od divu i od ľaku nevedel pijan, ani kde sa na svete podel, len keď sa ráno triezvy prebral a za sud dukátov ešte tam bolo. Prvý raz sa na svete triezvy prebudil od toho času, ako bol tak začal piť.

Tu si on začne všeliak hútať, že takto pri tej pijatike predsa len nič z neho nebude, a bola sa mu aj kráľova dcéra popáčila, čo tam naproti nemu bývala a on ju tu i tu v obloku vídal. Keď kamaráti prišli, že či treba zase vína doniesť, odpravil ich preč, že aby len šli, kade ktorý vie, že sú mu už viac netreba. Večer, ako sa zmrklo, zakresal na husára a vydal mu tento rozkaz: „Tej noci mi kráľovu dcéru aj so všetkými jej výslužnicami do môjho domu prenesieš, ale tak, aby o tom ani kráľova dcéra, ani jej komorné, ani žiadna živá duša neznala!“

A on už bol dal svoj palác všetkým činom cez deň tak pripraviť, aby ako kráľovský bol. Keď u kráľa všetko zaspalo, urobil medený husár, ako mu jeho pán bol prikázal.

Na druhý deň zobudí sa kráľova dcéra a začne si všetko tak rozkazovať, akoby doma bola, aj komorné sa všetko nazdali sprvotky, že sú doma. Iba keď sa poobliekajú a milý pijan príde ich k fruštiku volať a vraví, že by sa nehnevali, že uňho všetko tak, ako u kráľa. Tu sa kráľovská dcéra nahnevala, lebo ho videla predtým neraz opitého sa tackať a taký krik narobila, že to až naprotivia do kráľa počuli.

Kráľ iba vtedy zbadal, že mu cez noc dcéra skapala. Razom poslal celú rotu vojska, aby pijana poviazali a dcéru mu domov doviedli. Tí sa začnú na zatvorenú bránu dobíjať a pijan im povedá, aby šli v pokoji domov, ak im život milý, že on sa iba tak s kráľom udobrí, keď mu dcéru dá za ženu. Tu títo na rozkaz kráľa počnú šturmom hnať.

Ale pijan len zakresal na medeného husára a tento len raz zvrtol medeným kyjom a vojaci ležali mŕtvi na hŕbe. Nahneval sa kráľ a poslal proti pijanovi dve roty vojska. Ale i tieto tak pochodili. Vypravil kráľ celé húfy, aby udreli na pijanov palác. Všetko padlo pod husárovým kyjom.

Kráľ napokon videl, že nič nezdolá proti pijanovi a oddal mu svoju dcéru za ženu, najmä keď aj ona privolila, bo sa jej šuhaj medzitým bol popáčil.

Ale ešte len teraz bolo, čo bolo! Tá kráľovská dcéra bola veľmi pekná a mala predtým veľmi veľa pytačov. Ale každému ruku odoprela, hoc aj boli všetko kráľovia. Tu sa tí všetci sprisahali proti tomuto kráľovi, že im takú neúctu urobil, ich zapovrhol a dcéru jednému pijanovi ta dal. Len sa ti raz všetci prihrnú s neslýchaným vojskom pred mesto a začnú ho šturmovať, a že ho na popol obrátia, jestli kráľ toho svojho nového zaťa nedá zmárniť a dcéru za dajedného z nich nevydá.

Kráľ sa už aj strachovať začal, ale jeho zaťko sa len úsmechúval a dal tým kráľom odkázať, že kedy chcú s ním na poriadok prísť. „Že,“ povedá, „hneď.“ „No, keď hneď, tak hneď!“ Zakreše a medený husár stojí pred ním aj s kyjom: „Čo rozkážeš, pane?“ „Nič,“ povedá, „len to vojsko za mestom pobi! Iba samých kráľov nechaj nažive!“ „Ej, toto,“ rečie husár, „to bude pre mňa hostina!“ Tu začne svojím kyjom mlátiť a chlapi sa váľajú ako snopy na zem. Nikoho nenechal nažive, iba samých kráľov. Títo sa už teraz s kráľovským zaťom pomerili, on ich zavolal k sebe na svadbu a boli hody.

Takto už potom, pri pohári, začali tí istí kráľovia banovať, že tak nič po nič o všetko vojsko prišli, že keby sa to ešte všetko vzkriesiť dalo. „Uvidíme!“ povedá kráľovský zať a odíde do svojej izby. Vezme kresivo a zakreše: „Čo rozkážeš, mocný pane?“ ozve sa husár. „A veru, či by si ty nemohol to vojsko zase dákym činom k životu priviesť?“ „To ja nemôžem, mocný pane! Ale zakreš tri razy a príde ti jeden krivý čert. Bo ty máš teraz celô peklo v svojej moci.“

Stalo sa tak a krivý čert postavil sa na rozkaz. „Ta mi,“ povedá kráľovský zať, „tých pobitých vzkries, aby mi tí kráľovia tu na svadbe už toľko nebedákali.“ „Stane sa, mocný pane!“ povedal ten krivý a bežal za mesto. Tu naporad tým mŕtvym chuchol do úst a každý, ktorému chuchol, vstal zase čerstvý a zdravý. Len vtedy otvárali kráľovia veliké oči, keď ich vojsko dnu do mesta mašírovalo. Mladý kráľ ale dal všetko vojsko častovať.

Potom si už aj otca aj matku udobril, poslal pre nich, aby i oni prišli na tú svadbu a potom len bola radosť nad radosti. Ale on potom viac nechcel s peklom nič mať a hodil to kresivo do jednej studne, o ktorej sa tiež vravelo, že až na dno pekla siaha, aby ho nikto viac mať nemohol. So svojou žienkou žil šťastlive a pijanom ho viac nepozvali, lebo sa od tých čias nikdy neopil.

Zaujímavosť druhá

Najznámejšou skupinou rozprávok sú čarovné rozprávky s fantastickým dejom. Nie každú rozprávku však môžeme jednoznačne zaradiť ku konkrétnemu typu. Niektoré vykazujú znaky čarovnej rozprávky, no spôsob ich stvárnenia naznačuje istý významový posun. Ako táto. A keďže je to rozprávka, ktorá vyšla v knihe zostavenej romantikom Pavlom Dobšinským a navyše v knihe, ktorá mala Slovákom aj okolitým národom ukázať, akí sú Slováci kultúrne vyspelí, celé hrdinovo snaženie sa je posunuté do jednoznačne mravnej polohy — z alkoholika sa stáva abstinent. Ak sa pozrieme na všetky udalosti, ktoré sa hrdinovi stali, a úlohy, ktoré musel splniť, vidíme modelové situácie opakujúce sa takmer v každej čarovnej rozprávke. Tentoraz však hrdina nezíska „len“ nevestu a kráľovstvo, ale zbaví sa aj svojho najväčšieho neduhu. Práve toho, proti ktorému slovenskí romantici a obrodenci starostlivo brojili.

© 2016

Zuzka Dušičková, Jana Pácalová, Jakub Dušička, Kristína Kubáňová, Michal Souček, Dávid Marcin, Adela Režná, Filip Bandurčin, Inka Výbohová, Lenka Jabůrková, Veronika Uhliarová, Ján Juhaniak, Ondrej Jób, Katarína Dudášová, Marek Holeša, Martin Engler, Martina Rötlingová, Lukáš Freytag, Zum Zum production,s.r.o.

Eknihu z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Rozprávky Pavla Dobšinského ilustroval aj Ľudovít Fulla. Napíšte svoje meno a jedným klikom si vygenerujte portrét v štýle kolorovaných kresieb Ľudovíta Fullu!

Stačí kliknúť sem

http://setuptype.com/x/fulla/

by Ondrej Jób a štúdio

www.setuptype.com

www.facebook.com/dobsinskyekniha

www.zumzumproduction.sk

ISBN 978-80-971737-6-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Či jesto pravda na svete

Pijan

Tiráž