Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jeff Guinn

MANSON: The Life and Times of Charles Manson

Copyright © 2013 by 24Words LLC

Translation © Jan Feldstein, 2016

© Grada Publishing, a. s., 2016

Z anglického originálu MANSON: The Life and Times of Charles Manson, vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster v roce 2014, přeložil Jan Feldstein

Odpovědná redaktorka Barbora Srncová

Korektura Dana Řezníčková

Obálka Roman Křivánek, Art007

Grafická úprava a sazba Tomáš Brejcha

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2016 jako svou 6366. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-9432-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9431-5 (pdf)

ISBN 978-80-247-5729-2 (print)

pro Rogera Labrieho

„Neustále se nabízela tatáž otázka – Co bylo skutečností v neskutečné době?“

Tom Hayden, The Long Sixties: From 1960 to Barack Obama

(pozn. „Dlouhá šedesátá: Od roku 1960 k Baracku Obamovi“)

AUTOROVA POZNÁMKA KE JMÉNŮM

Téměř ve všech případech hovořím o Charlesu Mansonovi jako o „Charliem“, neboť tak mu všichni, v době, kdy vedl Rodinu (the Family), říkali. Hovoří tak o něm většina z těch, kteří jej v oné vzrušující době znali. Klíčoví členové Mansonovy Rodiny jsou v této knize rovněž nazýváni křestními jmény, nicméně jinak dodržuji tradici a po úvodní zmínce odkazuji na dané osoby prostřednictvím jejich příjmení.

Podotýkám, že malý Manson byl v McMechenu znám jako „Charles“, což platí pro okruh jeho přátel a následovníků dodnes. V dopise, který mi poslal, stejně jako ve všech ostatních dopisech, které jsem měl během studie podkladů pro tuto knihu možnost vidět, se podepisuje celým jménem, tj. „Charles Milles Manson“.

ÚVOD

Charlie ve Whisky

V létě roku 1968 se ulicí Sunset Boulevard v Los Angeles ploužila tři auta. Směřovala k načančané, dlouhé a klikaté části bulváru zvané Strip. Tento 1,7 kilometru dlouhý pás nočních klubů, obchodů a restaurací byl jedním z epicenter americké moderní kontrakultury. Tři sta osmdesát mil na sever ležela Haight-Asbury, čtvrť San Franciska, která si sice i nadále udržovala pověst hlavního města Flower Power a sebestředných setkání členů hnutí hippies, tato láskyplná přetvářka, která měla vést svět do nové éry osvícení prostřednictvím skvělé hudby, volné lásky, obzory rozšiřujících chemických látek a odmítáním světa společenských tříd a kapitalistických hodnot, se však ve skutečnosti pomalu rozpadala a odkrývala svět drogami poháněného násilí. Sunset Strip představoval hudbu, sex, a drogy – už jen málo z těch, kteří v houfech posedávali na chodníku posíleni nejrůznějšími stimulanty, předstíralo, že v jejich případě jde o vyšší zájem než jen o bohapusté požitkářství. V reakci na události ve Vietnamu a na rasové nepokoje se Amerikou šířila vlna občanské rebelie, nicméně jediné výraznější povstání lidu ve Stripu souviselo s uzavřením oblíbeného klubu a s povinnou večerkou ve 22 hodin pro mladistvé. Do čtvrti Haight se hrnuli mladí lidé s nadějí, že zde naleznou Utopii; poutníci přicházeli do L. A. s vidinou, že se spřátelí s celebritami a následně zbohatnou a dosáhnou věhlasu. Tyto sny podněcovalo tradiční rovnostářství, kterým byl Strip znám široko daleko. Hvězdy tu vystupovaly či sem jen jezdily vědomy si skutečnosti, že se od nich očekává, že se budou volně stýkat s běžnými smrtelníky a přátelsky s nimi konverzovat jako se sobě rovnými. A ti, kteří se pohybovali v hudebním průmyslu, pak nabízeli pomoc nekonečným zástupům rádobymuzikantů, kteří byli skálopevně přesvědčeni, že jejich vlastní písně o lásce, duchovnu a revoluci z nich udělají takové velikány, jako byli Beatles – nebo že je dokonce předčí.

Za volanty oněch tří vozů pomalu jedoucích po bulváru Sunset, kterým se mnohdy projíždělo celé hodiny kvůli dopravním zácpám a davům lidí ze Stripu, seděli tři mladí muži a těšili se na noc plnou zábavy. Celý život tvrdě pracovali a vydobyli si status celebrit a ten si nyní náležitě vychutnávali. Terry Melcher, Gregg Jakobson a Dennis Wilson byli celé roky blízkými přáteli. Každý z nich dosáhl ve světě hudebního průmyslu individuálního úspěchu. Melcher byl producent, Jakobson hledač talentů a organizoval nahrávání desek ve studiu, Wilson byl zase bubeníkem skupiny Beach Boys, a tím pádem i nejslavnější postavou tohoto tria. Společně byli členy neoficiálního společenství nazývaného Golden Penetrators (tzv. Zlatí pronikači). Členství v tomto klubu získal každý, kdo měl poměr s ženou z nejslavnějších rodin šoubyznysu. Nejednalo se však o exkluzivní společnost, neboť tyto ženy byly často stejně promiskuitní jako muži, kteří o ně usilovali. Triumvirát Melcher–Jakobson–Wilson si ve svém požitkářství přímo rozkošnicky rochnil; ve městě, které už dávno upustilo od morálních či zákonných omezení pro úspěšné a slavné, by se jejich filozofie dala vyjádřit větou „my jsme my, pravidla neexistují, můžeme, co chceme“.

Pokud celebrity z L. A. chtěly udržet své noční tahy městem v tajnosti, navštěvovaly kluby, jejichž členské poplatky byly tak vysoké, že do nich mohly vstoupit jen ty největší hvězdy. Ale onoho večera byli Melcher, Jakobson a Wilson ve velmi společenské náladě. Servilní pochlebování ze strany fanoušků, na které reagovali s jistou, byť omezenou dávkou noblesse oblige, bylo jednou z mnoho zábav slavných. Mezi prokazováním úcty krásným lidem zrozeným pod šťastnou hvězdou a hysterickým poplácáváním ze strany zástupů umolousaných teenagerů byl skutečně velký rozdíl. Oblíbené, veřejnosti přístupné kluby ve Stripu měly pro hvězdy, jež je navštěvovaly, přichystaná speciální opatření, zpravidla v podobě omezených míst k sezení, takže běžní zákazníci, kdykoliv slavní opustili taneční parket a chtěli v klidu posedět, mohli na své milované celebrity jen z dálky zírat. Tanec byl ve Stripu stěžejní částí každé probdělé noci, a to jak mezi hvězdami, tak u veřejnosti. Pokud na pódiu probíhalo vystoupení, byla žádoucí uctivá pozornost. Ale mezi jednotlivými čísly diskžokejové pouštěli desky a návštěvníci se mohli předvést pohupováním do rytmu a snahou předčít své okolí krokovými variacemi, které zrovna frčely.

Melcher, Jakobson a Wilson, giganti hudební scény v L. A., směřovali do jedné z nejpatřičnějších destinací v celém Stripu. Klub The Whisky a Go Go ležel na bulváru Sunset těsně za okrajem Beverly Hills. Byl to bezpochyby nejslavnější klub ve městě a dost možná i v celé Americe.

Časopisy od Times až po Playboye jej označovaly za nejžádanější místo, které stojí za to navštívit a být v něm spatřen. Každou noc tak před dveřmi klubu Whisky, který se otevíral v půl deváté večer, stály více než dvě hodiny fronty v délce několika ulic. Výše vstupního poplatku odrazovala všechnu žebrotu a lůzu. Pravidelní návštěvníci vždy očekávali vzrušující zábavu, kterou žádný jiný klub ve Stripu nenabízel. Muzikanti v The Whisky nahrávali živá alba, která dobývala žebříčky hitparád. Chodíval sem výkvět tehdejší hudební scény; mezi nedávné návštěvníky patřili například Jimi Hendrix, Neil Young či Eric Clapton. Hendrix a Young dokonce často vyskočili radostně na podium a převáděli své improvizační dovednosti. V klubu se často střídaly méně slavné místní skupiny s hvězdnými jmény, například The Turtles, Eric Burdon a The Animals. The Whisky bylo jedním z prvních míst ve Stripu moderní éry, v němž vystupovali černošští muzikanti. Podium klubu poctili svou přítomností například Buddy Guy a Sly and the Family Stone, a když zde vystupoval Little Richard, přišla se sem na něj podívat i rocková božstva Mick Jagger a Keith Richards z Rolling Stones. Každá návštěva The Whisky byla nějakým způsobem jedinečná. Pokud chtěl kdokoliv z Los Angeles působit dostatečně „trendy“ a „in“, musel se tu zkrátka a dobře ukázat. Na večírky sem chodil i Richard Burton s Elizabeth Taylorovou.

Noční davy znesnadňovaly parkování poblíž klubu, což ovšem Melchera, Jakobsona a Wilsona nijak netrápilo. Zaměstnanci přeplněných parkovišť tu vždy hvězdám našli pro jejich vozy místo. Melcher předal klíčky svého černého, čtyřdveřového kabrioletu značky Mercedes. Jakobson přijel v dokonale udržovaném černém pontiaku z roku 1939, za který právě vyměnil porsche, aby si vychutnal retro jízdu. Wilson dorazil ve vínovém voze značky Rolls Royce, který mu nedávno věnoval starší bratr Brian, samotářský lídr skupiny Beach Boys. Trio hrdě vešlo do klubu The Whisky, nemuselo se obtěžovat stáním ve frontě ani zaplacením vstupního poplatku. Všichni je sledovali. Wilson byl urostlý pohledný muž, kterého znal snad každý fanoušek hudby v zemi. Ve střední části Spojených států nebyla jména Melcher a Jakobson rozhodně příliš známá, ale pro návštěvníky klubu, kteří se dokonale orientovali v prostředí hudební scény L. A., to známá jména byla, a rovněž věděli, proč jsou důležití.

To se však nedá říci o čtvrtém členovi party, který přijel ve Wilsonově rollsu. Pro přihlížející, kteří postávali kolem The Whisky, nebyl třiatřicetiletý Charlie Manson ničím zajímavý.

Byl to jen jeden z mnoha tisíců ambiciózních zpěváků/textařů, který přišel do L. A. s cílem získat smlouvu u nahrávací společnosti a stát se hvězdou. Manson byl malého vzrůstu, měřil asi jen 160 centimetrů a byl vychrtlé postavy. Měl ale to velké štěstí, že převážnou část léta úspěšně loudil přízeň bubeníka Beach Boys, který byl známý tím, že bezdomovcům podobného ražení dával dočasně k dispozici svůj luxusní srub, který stál opodál na bulváru Sunset. Většina z nich se poroučela do dvou dnů, nicméně Manson žádné známky odchodu nejevil. Jeho hostitelovi to určitou dobu nevadilo. Kromě několika zajímavých písní, které složil, a neustálé deklamace návykové životní filozofie pojednávající o zapuzení vlastní individuality měl Manson po svém boku i družinu dívek, které ho zbožňovaly a s radostí se účastnily všech sexuálních hrátek, které po nich Charlieho rockový mecenáš požadoval. Wilsonovo léto mělo rovněž podobu animální burlesky, nicméně ji narušovaly vynucené návštěvy lékaře, neboť Mansonova děvčata jej s železnou pravidelností infikovala kapavkou. Mezi jednotlivými sexuálními eskapádami Wilson se svou vrozenou laskavostí vychvaloval Mansonovu hudbu před ostatními členy Beach Boys i před přáteli z hudební scény L. A. Mansonovy skladby totiž doposud nezaujaly nikoho natolik, aby tomuto otrhanému darmošlapovi nabídl nahrávací smlouvu, po které tolik bažil. Nicméně Charlieho hnala vpřed neutuchající víra ve své vlastní nadání a ve Wilsonovu schopnost, či spíše povinnost, že mu jeho sen pomůže uskutečnit.

Manson se domníval, že je vždy více než vítán na všech večírcích či klubech, které navštěvoval Wilson. Sdílel vše, co měl on – jeho hudbu, výstřední konverzaci a sexuchtivé ženy –, a tak očekával od Wilsona, že mu bude oplácet stejnou mincí. Šlo však o velice nerovné ujednání, které Wilsonovi pomalu začínalo lézt krkem. Už jen to, že Manson neustále bombardoval bubeníka prosbami, aby Beach Boys nahráli jeho skladby, by stačilo. Nicméně pijavice Charlie a její nohsledi navíc bezuzdně vysávali Wilsonovo jmění v době, kdy prodej desek a vstupenek na koncerty Beach Boys vykazoval povážlivý pokles. Zničili mu nepojištěný mercedes a hromadili účty za doktory a zubaře. Prohnali se jako tajfun jeho šatníkem a rozstříhali mu oblečení, ze kterého si pak vyráběli dle libosti slátané hábity. Přestože se hrdě hlásili k vybírání popelnic před supermarkety, pořádali každodenní nezřízené nájezdy na Wilsonovu lednici a spíž. Dokonce se domnívali, že mají k dispozici jeho úvěrové konto. Když se jednou vydal s Beach Boys na krátké turné, hosté v jeho domě stačili utratit 800 dolarů za hodokvas v místní prodejně s mléčnými výrobky, kde si pochutnávali na nejdražších sýrech, jogurtech a ovocných šťávách.

Ačkoliv Wilson souhlasil s myšlenkou sdílení výdobytků, byl odhodlán se s těmito mistrovskými příživníky rozloučit.

V posledních týdnech se však začal Wilson Mansona bát. Manažeři Beach Boys si začali dělat starosti s tím, že se jejich klient přátelí s poněkud pochybnou existencí. Nechali si proto Charlieho proklepnout a následně Dennise informovali, že host v jeho domě seděl mimo jiné za ozbrojené přepadení a že byl nedávno podmínečně propuštěn. To však Wilsona ani v nejmenším netrápilo, protože celou dobu věděl, že jeho nový přítel má kriminální minulost. Manson navíc s oblibou hrdě prohlašoval, že vězení je jeho otec a ulice jeho matka. Záznamy v trestním rejstříku mladým lidem v době, kdy bylo módou věřit, že největším nepřítelem je vláda, velice imponovaly. Ale jak Manson a jeho nesourodé dvořanstvo i nadále setrvávali ve Wilsonově příbytku, stávaly se Charlieho filozofické řeči, jež byly doposud velice zábavné, poněkud temnými. Věřil totiž, že měl moc nad životem a smrtí svých příznivců a přátel, a to včetně svého slavného patrona. Jednou dokonce přiložil k Wilsonově hrdlu nůž s otázkou, jak by se bubeníkovi líbilo, kdyby ho zabil. Wilson jen zamumlal „do toho“ a Manson ho nechal být. Ovšem skutečnost, že i po tomto děsivém zážitku nechal Wilson Charlieho ve svém domě, svědčí o tom, že bubeník měl značné sebedestruktivní sklony.

Přestože Wilson a ani jeho kolegové Zlatí pronikači toho moc neřekli, doufali, že když přivedou Charlieho onoho letního večera do The Whisky, tak si uvědomí, kdo je a kam patří. Navzdory tomu, co si Charlie sám myslel, samotná skutečnost, že si žil jako hvězda, z něj hvězdu ještě nedělala. Klub Whisky byl Mekkou velkých jmen, ale ponižující pro všechny ostatní. Nešlo o velký klub, vešlo se do něj jen asi 350 osob, ale jeho interiér udělal na každého velký dojem. Stěny byly vymalovány dramatickými odstíny červené a černé a uprostřed vyvýšeného tanečního parketu se nacházelo pódium. Veřejnosti bylo vyčleněno jen několik málo stolů a také tu byl nevelký prostor, kam se mohla usadit honorace. Nad podlahou se vznášely skleněné „klece“, které obývaly spoře oděné tanečnice, jež sebou provokativně mrskaly do rytmu hudby pokaždé, když mezi půl desátou a půl dvanáctou každý večer dočasně ustala produkce na podiu. Říkalo se jim Go Go tanečnice a jejich věrné kopie následně tančily v klubech po celém světě.

Pro nehvězdné návštěvníky Whisky byl zlatým hřebem večera okamžik, kdy se vydali na taneční parket.

Nepsaná klubová etiketa zakazovala, abyste příliš pokukovali po ostatních tancujících; vy sami jste totiž byli jedineční a ostatní si tedy nemohli pomoci a museli na vás obdivně zírat. Výsledkem tohoto přístupu byl prostý fakt, že se nikdy nikdo na nikoho nedíval, natož aby dával najevo, že někoho obdivuje. Ve zmiňovaném časovém úseku bylo skutečně těžké najít na tanečním parketu místo. Dychtiví tanečníci tak čekali na okamžik, kdy již tancující odejdou na toaletu či si půjdou unaveně sednout. O volná místa na parketu se vedl boj, ve kterém vítězily bystré oči a tvrdé lokty.

Melcher, Jakobson a Wilson byli štamgasty, a proto měli vždy k dispozici jeden z boxů pro celebrity. Cestou ke stolu se ale od nich Manson oddělil se slovy, že si jde zatancovat. Charlie si snad nemohl vybrat vhodnější místo a čas k tomu, aby se mu dostalo spravedlivé odplaty. Ve Whisky se nacházelo jen minimum dokonale oblečených a celebritami posedlých dívek, které by se odhodlaly tančit s malou, ošuntělou nulou, a i kdyby se Mansonovi nějakým zázrakem podařilo probít na tančení parket, byl by jen kapkou v moři. Pokud by někdo z tria Wilson, Melcher a Jakobson měl toho večera laskavější náladu, asi by Mansona doprovodili, protože pro hvězdy a jejich nohsledy se vždy místo k tancování našlo. Nicméně nyní pobaveně sledovali, jak se Charlie pokouší prosadit sám. Brzy nato jistě zapluje do jejich boxu, pokořen jednoznačnou připomínkou toho, že přes veškeré své rádoby originální filozofování a grandiózní sny o hvězdné rockové kariéře zůstává i prozatím jen neviditelnou skvrnou na hvězdném nebi L. A.

Manson zmizel v davu a trio přátel usrkávalo ze svých sklenic a vesele si povídalo. Až do okamžiku, kdy je přerušilo pozdvižení přítomných. Když se rozhlédli, uviděli, že se odehrává něco, co nemá v dějinách klubu Whisky a Go Go obdoby. Místo zoufalé snahy proniknout na posvátný taneční parket se z něj všichni snažili stůj co stůj uniknout. Byli na něm předtím tak namačkáni, že jim nyní dělalo potíže se oddělit jeden od druhého. Melcher, Jakobson a Wilson se na sebe udiveně podívali. Postavili se, aby lépe viděli. V tom okamžiku spatřili, že přímo uprostřed parketu zůstala jen jedna jediná postava – Charlie Manson, který se nechával unášet hudbou. Jeho tančení nabíralo přímo maniakálních obrátek; se zakloněnou hlavou a rozhozenýma rukama vypadal jako někdo, na čemž se později všichni shodli, z jehož vlasů a prstů vycházejí elektrické výboje.

Dav panicky opouštěl parket s takovou vervou, jako kdyby jej z něj vytlačovala nespoutané silové pole.

Dav se rozprostřel kolem parketu a v naprostém úžasu hleděl na rotujícího derviše, který nevnímal nic jiného než pulsující rytmus. Wilson, Jakobson a Melcher si za poslední týdny všimli, že Manson dokázal zcela mimoděk okouzlit menší společnost lidí při obědě či na večírku. Ale až do tohoto okamžiku neměli ponětí, že jeho magnetismus je schopen upoutat i mnohem početnější publikum, natož tak protřelé individuality, které byly pravidelnými návštěvníky Whisky. To, že Charlie dokázal přesvědčit řadu vlastní identitu hledajících ženských duší o tom, že je vševědoucím guru, kterého je třeba uctívat a poslouchat, to byla jedna věc. Ale v tomto případě se jednalo o bítníky, jejichž image byla založena na tom, že smějí dávat najevo obdiv jen těm největším hvězdám. A nyní zcela nepokrytě užasle zírali na někoho, kdo byl ještě před okamžikem tím nejméně pravděpodobným kandidátem jejich zájmu. Byla to reakce, která přesahovala obdiv, uvědomoval si Jakobson. Blížila se až k jakési posvátné úctě.

„Tehdy, v klubu Whisky, jsem si uvědomil, že je opravdu něčím výjimečný,“ řekl o 45 let později Jakobson. „Pokud se Charlie kdykoliv a kdekoliv rozhodl, že se stane středem pozornosti, povedlo se mu to. Všichni lidé ve Whisky si mysleli, že je už nic nedokáže překvapit. Ale jen do toho večera, kdy viděli Charlieho.“

KAPITOLA PRVNÍ

Nancy a Kathleen

Nancy Maddoxová milovala bibli a její dospívající dcera Kathleen zase tanec. Obě byly velice umíněné, takže tím bylo zaděláno na vážné problémy.

Nancy Ingrahamová se narodila a vyrostla na venkově v Kentucky a její víra byla neochvějně fundamentalistického ražení. Bibli si vykládala doslovně. Každé slovo v ní bylo pravdivé a každé zhoubné stvoření v ní popisované, od hada v Rajské zahradě v knize Genesis až po sedmihlavé a desetirohé monstrum ve Zjevení sv. Jana, kdysi skutečně existovalo či existovat mělo, aby naplnilo Satanovo nekalé konání. Nancy bibli zbožňovala a zároveň se děsila božího hněvu, tak, jak ji to bible správně učila. Ostatní ale Nancy za fanatičku nepovažovali; byla laskavá i k těm, kteří nesdíleli její víru, a usilovně se snažila, aby ostatní nesoudila, neboť to příslušelo Bohu, nikoliv jí. Nicméně nepochybovala o tom, že všichni se budou Bohu jednou zodpovídat. Nenapravitelné hříšníky čekaly kruté tresty, zatímco ti, kteří naslouchali Božímu slovu a poslouchali je, se mohli těšit na dobrý život a po smrti i na věčné blaho.

Prvních čtyřicet šest let svého života měla Nancy či „Nannie“, jak ji blízcí přátele a rodina nazývali, dostatek důkazů o tom, že ji Bůh za její zbožnost odměňuje tak, jak Písmo praví. Vzala si Charlieho Millese Maddoxe, který rovněž pocházel z Kentucky, hned poté, co se vrátil z 1. světové války a našel si práci jako strojvůdce u společnosti Chesapeake & Ohio Railroad. On a ani jeho žena nebyli bohatí, ale přesto žili pohodlný život střední vrstvy; tedy alespoň na poměry kentuckého venkova. Nejenže byl Charlie dobrým živitelem rodiny, ale také počestným občanem, kterého Nancy mohla ctít a milovat. Byl členem Bratrstva železnických brzdařů a zednářské lóže.

Žili spolu šťastně v Rowan County na severovýchodě Kentucky a od roku 1911 bylo jejich manželství požehnáno pravidelným rodinným přírůstkem. V roce 1911 seslal Bůh na zem Glennu, v roce 1913 Aileene (někdy též psáno „Aline“), v roce 1915 Luthera a nakonec Adu Kathleen v roce 1918. Když bylo nejmladšímu dítěti deset, Maddoxovi se přestěhovali o 60 mil na severozápad do vzkvétajícího města Ashland na březích řeky Ohio. Střetávaly se tam Kentucky, Ohio a Západní Virginie a řeka jim poskytovala příhodné státní hranice. Ashland byl obchodní přístav a domov mnoha velkých společností, jako byl například Ashland Oil, třináctá největší společnost na rafinerii ropy ve Spojených státech, ocelárny, které byly skoupeny a staly se součástí společnosti American Rolling Mill, známé spíše pod zkratkou Armco. Lodě převážely místní dřevo a uhlí po i proti proudu řeky do velkých metropolí, jako Cincinnati či Pittsburgh. Společnost C&O Railroad prosperovala, protože přepravovala nejrůznější obchodníky z města a do města. Po střídmém životu v Rowan County měli Charlie a Nancy našetřeno dostatek peněz, aby si mohli koupit dům na Hilton Avenue v Ashlandu za 5 tisíc dolarů, což v roce 1928 byla nemalá částka. Když o rok později ničila americkou ekonomiku krize, byli Maddoxovi ušetřeni výraznějšího poklesu životní úrovně. Na rozdíl od mnohých přátel se Charlie nemusel strachovat o to, že přijde o práci, a že bude muset do fronty na chléb. Glenna se seznámila s místním chlapcem Cecilem Racerem a v roce 1930 si jej vzala při obřadu uspořádaném v domě rodičů. V místním denním tisku vyšel o jejich svatbě krásný článek. O rok později se Glenně narodila dcera Jo Ann. Jedno požehnání za druhým. Nancy i nadále den co den skláněla hlavu a děkovala Bohu.

Zakrátko se však začalo všechno hroutit. V říjnu roku 1931 si Charlie začal stěžovat na bolesti na hrudníku. O týden později zemřel na zápal plic. Nancy jeho smrt ochromila; naříkala, že se cítí, jako by zemřela i ona sama. Avšak brzy našla útěchu ve své víře. Boží vůle se může jevit jako nevysvětlitelná, ale nesmí se zpochybňovat. Naštěstí nehrozily žádné bezprostřední finanční těžkosti. Charlie své ženě zanechal železniční vdovský důchod ve výši 60 dolarů měsíčně. To stačilo bohatě k tomu, aby při troše šetrnosti i nadále vychovávala své tři děti, které stále bydlely doma, aniž by si musela hledat práci. Matky tehdy pracovaly, pouze pokud musely. Patnáctiletý Luther a třináctiletá Ada Kathleen, které se nyní říkalo druhým jménem, stále chodili do školy a osmnáctiletá Aileene chodila v Ashlandu na obchodní akademii a chtěla se stát sekretářkou či účetní.

Pak ale přišla další rána. Glenna a její manžel Cecil se neustále hádali, a Nancy si tak často brala vnučku Jo Ann na několik dnů k sobě, popřípadě s ní jezdila na výlety, aby ji ušetřila manželských půtek. Nancy se modlila k Bohu, aby se dotkl srdce rozhádaných manželů a znovu je spojil. To se však nestalo, Glenna a Cecil se rozvedli, a na nějakou dobu tak matka Jo Ann žila s dcerou opět doma s Nancy, bratrem a sestrou. Nancy rozvody neuznávala. Bible totiž praví, že muž a žena se mají držet jeden druhého až do skonání věků. Nicméně Glenna byla ve všech ohledech poslušnou dcerou a malá Jo Ann nyní více než kdy předtím potřebovala vedení vzorné křesťanské domácnosti. Takže přesně tak, jak to po ní chtěl Bůh, Nancy přijala další bolestivou ránu a prala se dál s životem.

Aileene dokončila zkraje roku 1933 obchodní akademii, což oslavila krátkou prázdninovou cestou po řece Ohio, během které se však u ní rozvinulo stejné plicní onemocnění, které připravilo o život jejího otce. Byla hospitalizována a stejně jako Charlie Maddox o 17 měsíců dříve, i ona po týdnu zemřela.

Nancy byla opět na dně. Dodržovala boží přikázání ve všech ohledech, a přesto se zdálo, že ji chce připravit o všechno štěstí, které jí předtím nadělil. Leckterá žena, jejíž víra by nebyla tak pevná, by náboženství zřejmě zcela zavrhla, ale Nancy si takovouto možnost rozhodně nepřipouštěla. Místo toho se i nadále nořila do řádků svatého Písma, což v ní posilovalo vědomí, že Bůh tímto krutým způsobem jen zkouší neoblomnost její víry. Job musel také přečkat mnohá utrpení, nezradit svou víru v Pána a až poté přišla kýžená odměna. V bibli se píše, že Bůh Joba následně odměnil dvojnásobným počtem darů, než kolik ran mu uštědřil předtím. Takže Nancy musela jednat stejně. Charlie a Aileene se už stejně nemohli vrátit do pozemského života, ale čekali na ni v nebi. Její víra jí tak vrátila ztracenou sílu. I nadále vedla spořádaný život a byla stále pevněji a pevněji odhodlána, že stejně bude žít i její poslední přeživší dítě. Přestože Nancy tolerovala různé druhy a míru vyznání u cizích lidí, u vlastních to bylo něco jiného. Bible hovořila jasně o odpovědnosti rodičů za výchovu dcer a synů dle způsobů, které schvaluje Bůh. Což pro Nancy znamenalo, že její děti musí věřit v každé slovo, které je ve svaté knize psáno, stejně jako dodržovat všechna přikázání a pravidla v ní zmiňovaná.

Jakákoliv odchylka od tohoto Bohem určeného vzorce chování by měla neblahý dopad na osobu, která se v božích očích takto provinila, a to Nancy nesměla připustit. Pokud by tak učinila, zklamala by Boha ona sama. Takže čtení Bible a chození do kostela bylo i nadále povinností. Nancy navíc kupovala množství tlustých knih, jež sloužily jako studijní materiál svatého Písma. Její výtisk Bible pro samouky, 3. vydání, které se zaměřuje na učení proroků Starého zákona, je dodnes neporušené. Pro případ, že by členové její rodiny zcela nepochopili pojem absolutní poslušnosti boha, vlastnoručně jim podtrhla nejdůležitější pasáže v Izajášovi, v kapitole první, verše 18 a 19: „Poďtež nu, a poukažme sobě, praví Hospodin: Budou-li hříchové vaši jako červec dvakrát barvený, jako sníh zbělejí; budou-li červení jako šarlat, jako vlna budou. Budete-li povolní a poslušní, dobré věci země jísti budete.“ Podle biblických pokynů cukru a biče, zůstal verš 20 nepodtržen, avšak jeho slova o tom, co se jinak bude dít, byla jasná: „Pakli nebudete povolní, ale zpurní, od meče sežráni budete; nebo ústa Hospodinova mluvila.“

Vše zčásti probíhalo přesně tak, jak si Nancy přála. Glenna poznala Billa Thomase, požárníka pracujícího pro Baltimore & Ohio Railroad. Doufal, že se jednou vypracuje na inženýra, což se mu skutečně podařilo. Zásluhou zesnulého manžela Charlieho měla Nancy vždy slabost pro muže od železnice, takže Billa přijala navzdory skutečnosti, že měl poněkud výbušnou povahu. Glenna si Billa vzala za muže a s dcerou Jo Ann se k němu přestěhovala do North Charlestonu v Západní Virginii, asi 65 mil od matčina rodného domu. Bill Thomas byl milujícím, byť přísným nevlastním otcem. S Jo Ann se velice rychle sblížili. Glennino úspěšné druhé manželství Nancy umožnilo zaměřit veškerou svou pozornost na své nejmladší dvě děti, z nich však obě projevovaly jen minimum snahy o to, aby vedly zbožný život. Matčiny prosby a vzorný, ukázkový způsob života nebyly nic platné. Lutherovi bylo nyní osmnáct a Kathleen patnáct. Nancy se vždy domnívala, že vychovávat chlapce je složitější kvůli jejich vrozené nezkrotnosti. Luther navíc trpěl tím, že po smrti otce neměl žádný mužský vzor. Ale Nancy nikdy neuvažovala o tom, že by se znovu vdala, protože Charlie Maddox byl její spřízněná duše. Bez manžela, který by jej držel na uzdě, se tak spoléhala především na modlitby a neustálé hubování. Doufala, že tato kombinace vyléčí dospívajícího Luthera z nezralého zájmu o nekřesťanské bendění.

Kathleen však dělala své matce ještě větší starosti. Nancy se domnívala, že děvčata mají radostně poslouchat své rodiče a bibli, ale Kathleen se často protivila obojímu. Nancy byla protestantka, pravděpodobně členka baptistické církve a postupem času se z ní stala hrdá a aktivní členka církve Nazarénské, která uplatňovala velice konzervativní pravidla především pro mladé dámy. Měly se decentně oblékat – žádné šaty či topy bez rukávů – a minimálně líčit. Rovněž jim bylo doporučováno, aby si stříhaly vlasy jen na základě biblické výstrahy, že ženiny dlouhé vlasy jsou její slávou. Chození do kina, na tancovačky a nepatřičné střetávání se s opačným pohlavím stejně jako nadávky a pití alkoholu patřilo mezi zapovězené neřesti, které byly pro dospívající členy Nazarénské církve známé jako „velká pětka“. Takovémuto jednání bylo třeba se vyhnout, neboť bylo bezpochyby hříšné.

Nancy nedokázala pochopit, když jí Kathleen vyčítala, že jí zakazuje se bavit. Protože Ashland podle Nancy nabízel všechny spořádané radosti, kterých by se slušné dospívající dívce zachtělo. Kromě kostela a nedělní školy, jež nabízely s ničím nesouměřitelnou radost z víry, bylo ve městě i několik krásných parků, kde se mohla procházet, cukrárny a také první jižanský obchodní dům, v němž se prodávaly decentní šaty zakrývající všechny končetiny. Kathleen si přece mohla vychutnávat všechny tyto radosti společně s dalšími dívkami z kostela a nebylo pochyb o tom, že se časem zamiluje a provdá za slušného chlapce řádného křesťanského vyznání. Nicméně toto umíněné dítě prohlašovalo, že tyto zbožné činnosti, a stejně tak i celá budoucnost je jednou velkou nudou. Kathleen byla ochotná vzdát se biografu či líčidel, bylo-li to nezbytně nutné, nicméně se odmítala rozloučit se zájmem, který Nancy považovala za rouhání a hříšné odloučení se od víry – její dcera totiž chtěla chodit tančit. Nancy se pokoušela svou vzpurnou dcerku přesvědčit o tom, co bylo podle ní zcela zjevné: tanec, což je v podstatě smyslný pohyb těla v blízkosti chlapce (čímž v něm vzbuzuje bezbožné touhy), přivádí dívky na samý okraj Satanovy jámy pekelné. Nekoukalo z něj nic dobrého, a církev jej proto zakazovala. A její matka tedy taktéž.

Kathleen nějakou dobu předstírala, že se nechala matkou přesvědčit. Mezi kuchyňskou linkou a kamny v domě Maddoxových bylo trochu místa a pokaždé, když byla Nancy v jiné místnosti, Kathleen v tomto prostoru radostně křepčila, aniž by ji její matka viděla.

Kathleen nechtěla svou matku zarmoutit. Milovala ji. Považovala ji sice za tvrdého člověka, což přičítala vlivu církve a ztrátě Charlieho a Aileene, nicméně nepochybovala o její vnitřní dobrotě. Kathleen však nesnášela matčino věčné kárání. Chtěla se jen trochu bavit. Ostatní dívky, které znala, tančit chodily a líčily se, stříhaly si vlasy a nosily moderní krátké účesy. Nic z toho nepovažovala za hříšné. Patnáctiletá Kathleen nebyla kdovíjak krásná. Měla ostré rysy po matce, nicméně byla to silná osobnost a měla radost, že chlapce evidentně přitahuje. Luther zcela chápal frustraci své sestry z matčina chování, ale většinou času trávil venku se svými přáteli a nepřál si brát svou sestřičku s sebou. Kathleen se tak brzy rozhodla, že bude chodit tancovat stůj co stůj, ať už jí to Nancy dovolí či nikoliv. Měla právo žít svůj život podle libosti, pokud nebude dělat nic skutečně špatného. A pokud Nancy o tom, co její dcera dělá, nebude nic vědět, tím to bude lepší.

Potíž ale byla v tom, že v Ashlandu se všichni vzájemně znali, takže dospívající dívka se nemohla na chlapce ani usmát, aniž by o tom někdo nepodal její matce zprávu. Pokud by chtěla Kathleen tancovat ve svém rodném městě, Nancy by se o tom okamžitě dozvěděla. A to poslední, po čem Kathleen toužila, byla miliontá lekce o tom, že pokud odmítá zatuchlá dogmata církve, tak se vydává vstříc ohňům pekelným.

Naštěstí pro Kathleen existovala vhodná alternativa. Ashland spojoval s Ohiem most přes řeku, na jejímž protějším břehu ležel Ironton, místo, které se těšilo skvělé pověsti, co se tanečních klubů a zábavy týče. Počestní občané Ashlandu si stěžovali, že Ironton je líhní hříchu, prosyceným alkoholem, s hazardem a prostitutkami na každém rohu. Nicméně tato reputace Kathleen spíše přitahovala, než odpuzovala. Jelikož byla celý život před hříchem varována, chtěla využít příležitosti a podívat se na něj zblízka. Zajímal ji výhradně tanec, ale pokud by při něm poznala nové přátele, kteří by jí nedávali přednášky o tom, co se Bohu líbí a co nikoliv, byla by jedině ráda. Kathleen bylo patnáct let a už nebyla dítětem, toužila poznávat svět.

Kathleen tedy začala potají přecházet most do Ohia. Zjistila, že Ironton skutečně nabízí úžasné kluby, ve kterých hraje hlasitá hudba a kde je bezpočet potenciálních tanečních partnerů. Nejoblíbenějším z nich byl Ritzy Ray‘s, kde se scházeli družní lidé ve skutečně hojném počtu. A jeho potkala pravděpodobně právě tam.

Ve 20. letech 19. století se farmář Walter Scott přestěhoval s rodinou z Catlettsburgu v Kentucky do Ashlandu, kde zkoušel své štěstí obděláváním půdy podél Big Sandy, přítoku řeky Ohio. Farmaření ale po čase vzdal a začal pracovat v továrně. Měl dva syny, kteří si brzy vydobyli pověst místních podvodníků. Darwin a Colonel – u druhého syna se skutečně jednalo o jméno, nikoliv o vojenskou hodnost plukovníka – si tu a tam sice našli práci v jedné z místních továren, ale jinak dávali přednost výdělku nelegální cestou. V jejich nejznámějším kousku hrál klíčovou roli most přes řeku Ohio právě mezi Ashlandem a Catlettsburgem. Jednalo se o soukromou stavbu, zbudovanou podnikatelem, který veřejnosti účtoval 10 centů za přechod. Most ale po čase odkoupil stát, a mýtné tak bylo zrušeno. Bratři Scottové však využili prázdné budky, která po výběrčím zůstala, a po čtyři dny, dokud se nerozneslo, že se už žádné mýtné platit nemá, úspěšně vybírali od pěších peníze. Poté se s kapsami plnými mincí skrývali až do doby, dokud z místních obyvatel nevyprchal vztek.

Colonel Scott byl urostlý, pohledný muž, který si plnými doušky vychutnával všechny radosti, které Ironton nabízel. Uměl i skvěle mluvit, takže patnáctiletá Kathleen Maddoxová představovala dokonalou kořist pro jeho podlézavý šarm. Scottovi bylo třiadvacet a Kathleen lichotilo, že se jí dostává takové pozornosti od staršího muže. Tvrdil jí, že je opravdu armádní plukovník, a rovněž zatajoval skutečnost, že je ženatý. Tančili spolu, Scott Kathleen kupoval pití; bezpochyby šlo o její první zkušenost s alkoholem (proč ne, protože všichni ostatní kolem také pili). Kathleen tak měla sama ze sebe dojem jisté sofistikovanosti. Kathleen se tak vydávala přes most do Irontonu za svým milým s železnou pravidelností. Bylo zřejmé, že jsou do sebe zamilovaní.

Na jaře roku 1934 Kathleen zjistila, že je těhotná. Když o tom pověděla Colonelu Scottovi, řekl jí, že byl právě povolán do služby, ale že se brzy vrátí. Trvalo jí to několik měsíců, než si uvědomila, že Colonel nejeví sebemenší známky snahy o to se s ní znovu vidět, natož že by si ji chtěl vzít.

Kathleen své těhotenství před Nancy sice neutajila, ale matka svou dospívající dceru kupodivu nevydědila. Přestože se jí od matky dostalo těch nejstrašlivějších předpovědí, které se naplní jako trest za její hřích, Nancy svou holčičku i nadále milovala. Nicméně aby mohla i nadále bydlet v matčině domě, musela se vzdát svých hříšných manýrů a žít přesně podle pokynů bible. Dítě mělo být vychováváno církví. Kathleen se zkraje svého těhotenství upínala k naději, že se Colonel Scott dříve či později vrátí a zachrání ji před chmurnou budoucností, k níž byla svou vlastní matkou odsouzena. Scott se však nevracel, a když už dítě v jejím břiše začalo kopat, Kathleeniny zjitřené emoce explodovaly a přerostly v adolescentní zuřivost. Co si to Colonel Scott dovoluje? Přivede ji do jiného stavu a pak si ji nevezme? Ještě mu ukáže, jednou bude litovat. Nebyla sice kdovíjak moudrá, ale selský rozum jí rozhodně nechyběl. V jistém ohledu ji ovlivnil matčin příklad. Kathleen byla rozhodnuta, že se provdá. Chtěla si vzít muže, jako byl Charlie Maddox, který by se o ni a o její dítě postaral, toužila po někom, kdo by dal jejímu dítěti jméno a jí samotné domov, a při té příležitosti by mohl ještě v Colonelu Scottovi vyvolat žárlivost. V její mysli už existoval jeden konkrétní kandidát.

O Wiliamu Mansonovi se toho příliš neví, pomineme-li kusé armádní informace a ledabylé rejstříky úmrtí. Narodil se v Západní Virginii roku 1909 a zemřel o 52 let později v Kalifornii. Je pochován na hřbitově Fort Rosecrans National Cemetery v San Diegu. William byl drobný muž. Když vstoupil roku 1942 do armády, v záznamech byla uvedena výška 170 centimetrů a váha 62 kilogramů. V kolonce „občanské povolání“ stálo „nevyučený, strojnická dílna“. V roce 1909 byl v obchodním rejstříku města Wheeling v Západní Virginii uveden „Wm. G. Manson“ jako pojišťovací agent. Zřejmě šlo o jeho otce či strýce.

Jak je možné, že se William a Kathleen Maddoxová v roce 1934 znali, zůstává záhadou. Je možné, že i William pravidelně navštěvoval Ritzy Ray‘s a dával kurážné dívce najevo svou přízeň. Není vyloučeno, že jej Kathleen potkala poté, co otěhotněla s Colonelem Scottem, který ji následně opustil. V každém případě si nějakým způsobem rozuměli. 21. srpna se William a Kathleen vzali. Věk ženicha byl podle záznamu dvacet pět let, Kathleen svůj věk výrazně zfalšovala a uvedla, že jí je jednadvacet. Z toho jasně vyplývá, že Nancy o svatbě předem nevěděla. Kathleen totiž stále bylo pouhých patnáct let, a pokud by byla uvedla svůj věk pravdivě, byl by k uzavření sňatku potřeba matčin souhlas.

Soudní záznamy z doby o několik měsíců později naznačují, že William věděl, že dítě, které v sobě nosí jeho nevěsta, není jeho, i když existuje rovněž možnost, že se domníval, že otcem dítěte je on. Dvojice si každopádně vše nějak vyjasnila, a Kathleen tak získala kýženého manžela.

12. listopadu 1934 Kathleen porodila zdravého chlapce ve všeobecné nemocnici v Cincinnati. Rodný list dítěte, vydaný 3. prosince, nenese žádné známky nemanželského potomka. Jako otec je v něm uveden William Manson, nyní ze Cincinnati, povoláním „dělník“ zaměstnaný v čistírně. Chlapec dostal jméno Charles Milles Manson po svém dědečkovi z matčiny strany.

Bible Nancy naučila, že musí sice nenávidět hřích, ale milovat hříšníky, takže se vydala do Cincinnati za novopečenou matkou a za svým vnukem. Na fotografiích chová malého Charlieho v náručí a tváří se šťastně. Navzdory okolnostem, které vedly k jeho početí, Nancy svého vnuka milovala a byla pevně rozhodnuta, že bude vychován v úctě k Bohu.

Kathleen svého syna rovněž milovala, ale na prahu svých šestnáctých narozenin se chtěla současně bavit a být vzornou manželkou a matkou. Tyto cíle však byly neslučitelné. O manželství Kathleen a Williama toho moc nevíme, neví se ani, kde žili. Nicméně je pravděpodobné, že bydleli přímo v Cincinnati nebo v jeho blízkém okolí. Kathleen postupem času začala trávit večery mimo domov a bez manžela, občas nečekaně zavítala do Ashlandu či Charlestonu, předala Charlieho babičce či tetě Glenně a vyrazila za zábavou. Nancy a Glennu trápila i skutečnost, že Kathleen často nechávala malého Charlieho hlídat nevhodnými přáteli. Kathleen byla často pryč celé dny i s bratrem Lutherem, který svou mladší sestru nyní s radostí bral na své eskapády. Zoufalá a pesimistická Nancy tvrdila svým přátelům, že se její dvě děti vydávají až do Chicaga, kde se Kathleen podle jejího mínění seznamuje po barech s muži, lákává je ven pod záminkou hříšného muchlování, načež je předává Lutherovi, který je bije a okrádá. Je skutečně možné, že Kathleen a Luther se pokoušeli obírat mužské osazenstvo barů tímto způsobem o peníze, nicméně takovéto extrémní scénáře byly tou dobou velice nepravděpodobné, neboť oba sourozenci, jak se brzy ukázalo, nebyli zločinného násilnictví absolutně schopni. Pravdou je, že se Kathleen oddávala pití a tanci, a tudíž jakákoliv žena, která se dopouští takovýchto hříchů, byť se jedná o její dceru, byla v očích Nancy schopna jakýchkoli hrůz.

William Manson měl své toulavé ženy brzy po krk. 30. dubna 1937 soud vyhověl jeho žádosti o rozvod. Manželství trvalo pouhých dva a půl roku. Obviňoval Kathleen ze závažného „zanedbávání péče“, což byl zobecňující termín, který zahrnoval nevěru, opilectví, opouštění dítěte a kombinaci těchto a dalších prohřešků. Kathleen k soudu vůbec nedorazila, aby buď vyjádřila souhlas s rozvodem, nebo aby se bránila. Soud nechal Williama rozvést se svou ženou a v jednom z ustanovení je dokonce explicitně uvedeno, že „z tohoto manželství nevzešlo žádné dítě“. Willliam tedy neměl zákonnou povinnost Kathleen cokoliv na Charlieho platit. Chlapec tak po Williamovi zdědil jen své příjmení a Kathleen si vzala zpět své původní jméno Maddoxová.

Kathleen však nečekala na to, až ji a její dítě William Manson nadobro opustí. Dva týdny před tím, než byl rozvod v Ohiu potvrzen, se vydala do Kentucky, kde u soudu podala žalobu na Colonela Scotta ve věci určení otcovství. Podařilo se jí ho nějakým způsobem vypátrat, a přestože si již nedělala žádné iluze o tom, že si ji Scott vezme, byla odhodlána jej alespoň přinutit k finanční odpovědnosti za syna Charlieho.

Scott pod přísahou nepopřel, že je Charlieho otcem, a soud tak rozhodl ve prospěch Kathleen. Během tohoto soudního slyšení tak Charlie poprvé potkal svého biologického otce. Kathleen mluvila o tom, že Scott poté batole ještě několikrát navštívil. Ale to, co už Colonel Scott nečinil, byla platba pravidelného výživného matce dítěte ve výši 5 dolarů měsíčně. Kathleen si uložila do banky úvodní platbu nařízenou soudem ve výši 25 dolarů, ale poté už od svého někdejšího milence neviděla ani cent. Žádala soud, aby obstavil Scottovu mzdu, kterou dostával v místní továrně, kde byl zaměstnán, ale takovýto příkaz nebyl nikdy vydán. Kathleen o soudní obstavení usilovala i nadále, ale postupem času se musela starat o vážnější právní záležitosti.

V průběhu následujících šestnácti měsíců Kathleen a Charlie tu a tam pobývali u Nancy v Ashlandu. Občasný domov měli i u Glenny a Billa a u jejich dcery Jo Ann v North Charlestonu. Dům Thomasových stál v Dunbar Line, což byla čtvrť pro nižší střední společenskou vrstvu, která měla přezdívku Dogtown. Muselo v ní žít skutečně velké množství lidí, neboť tu pobýval i Luther se svou dívkou Julií Vickersovou. Neexistují žádné záznamy o tom, že by si Kathleen našla práci, nicméně velmi přičinlivě se snažila najít nového manžela.

2. října 1938 vydal deník Charleston Gazette oznámení, že se Ada Kathleen Maddoxová ze State Street – evidentně bydlela nějakou dobu ve městě na své vlastní adrese – zasnoubila s Jamesem Lewisem Robeym. Kathleenin talent vybírat si špatné muže zůstal i nadále vytříbený; Robey byl několikrát usvědčen z drobných krádeží a ilegální výroby alkoholu. Jejich romance však skončila zásnubami. Když se Kathleenino jméno znovu objevilo v novinách o deset měsíců později, o Robeym nepadla ani zmínka, nicméně jeho pošramocená minulost mohla být pro Kathleen nežádoucí inspirací.

1. srpna 1939 se Kathleen a Julia Vickersová potulovaly po Charlestonu, zabíjely čas zíráním do výloh a povídaly si. Charlieho, kterému už v té době bylo téměř pět let, hlídala v ten den teta Glenna či někdo z matčiných známých. Kathleen už nebyla naivní dívka, která chce jen tancovat a bavit se. Byla to rozvedená dvacetiletá žena s malým dítětem a nulovým příjmem; odmítala se smířit s tím, že se jí v životě lepí smůla na paty, jak sama tvrdila. V těchto krušných dobách, kdy přicházela o zbytky iluzí, se značně zatvrdila. Chtěla se mít lépe a šla si za tím stůj co stůj. Když se jí tedy jednoho dne naskytla možnost přijít k penězům nelegální cestou, tak tomuto pokušení neodolala.

Šlo o neuvážené rozhodnutí, které ovlivnilo – a dokonce si i vyžádalo – během následujících tří čtvrtin století lidské životy.

Kathleen a Julia onoho dne zkraje večera potkaly neznámého muže jménem Frank Martin, který je upoutal svou přátelskou povahou a ještě víc svým šedým kupé kabrioletem značky Packard. Odvezl Kathleen a Julii do obchodu Valley Bell, kde si pochutnaly na dobrém sýru. Kathleen se domnívala, že Martin si pak půjde po svých, nicméně jej pozvala, aby s nimi strávil zbytek večera, a on kupodivu souhlasil. Trio se tak vydala do baru Dan s Beer, kde štědrý Martin kupoval svým novým přítelkyním jeden nápoj za druhým až do půl dvanácté večer. Šlo o naprosto stejný scénář, před kterým Nancy Kathleen dlouho varovala. Muž v podnapilém stavu v baru s mladou ženou bude mít zpravidla nekalé úmysly. Martin je možná měl, ale Kathleen rovněž. Ty její však nebyly sexuálního rázu. Odešla s Julií na toaletu, kde jí říkala, jak je hrozné, že lidé, jako je Martin mají takové množství peněz. Kathleen dále řekla, že by se jí trocha Martinových peněz hodila. Julia se smála a dodala, že má rovněž chuť „si přilepšit“.

Obě ženy se vrátily ke stolu, kde čekal Martin, a prohodily před ním, že by si rády společně pronajaly pokoj. Martin pochopil, o co se asi jedná, a zeptal se, kolik by takový pokoj stál. Kathleen nadhodila 4 dolary a 50 centů, nicméně dodala, že tolik peněz u sebe nemá. Martin tak vytáhl tři dolarové bankovky a dva čtvrťáky. Nebyla to tedy celá suma, nicméně Kathleen nabyla přesvědčení, že její ryba je pevně chycená na udici. Omluvila se od stolu a šla z baru zavolat Lutherovi, který byl u Thomasových. Pověděla bratrovi, že je s Julií zrovna ve společnosti muže, který má na jednoho člověka až moc peněz. Luther se okamžitě dovtípil, co jeho sestra navrhuje, a řekl jí, aby se s ním všichni tři setkali za pár minut u benzinové pumpy v Littlepage.

Martin se už těšil, že si bude v pronajaté místnosti užívat se dvěma temperamentními, mladými ženami. Byl proto poněkud zmaten, když zjistil, že ho Kathleen nasměrovala k čerpací stanici. A ještě více jej udivila skutečnost, že se k nim přidal další muž. Luther se představil jako John Ellis. Čtveřice tak v Martinově packardu pokračovala do baru Blue Moon Beer Parlor. Martin se mezitím smířil s tím, že místo sexuálních hrátek jej čeká noc bujarého popíjení. Všichni si dali pivo a tancovali. Luther vzal pak svou sestru stranou a zeptal se ji, jestli má Martin u sebe skutečně tolik peněz. Ujistila ho, že to tak opravdu je, a Luther zažertoval: „No, asi je budu muset přepočítat.“ Julia zůstala v baru Blue Moon a Martin, Kathleen a Luther nasedli zpátky do packardu a odjeli.

Jakmile vyjeli z města, Luther Martinovi řekl, aby zastavil vůz a vystoupil. Martin se jen zasmál, ale Luther trval na svém: „Myslím to vážně.“ Kathleen pak sledovala, jak oba muži směřují ke krajnici. Neslyšela, co mu Luther dále říkal, ale jasně viděla, co udělal.

Luther měl s sebou láhev od kečupu plnou soli. Zarazil ji hrdlem do Martinových zad se slovy, že má v ruce zbraň. Martin mu nevěřil, tak jej Luther praštil lahví přes hlavu. Ta se rozbila a napadený, byť neztratil vědomí, spadl omráčený na zem. Luther mu sebral peněženku a spolu s Kathleen odjedli pryč v Martinově voze. Když se do peněženky podívali, zjistili, že výše jejich lupu činí 27 dolarů. Luther a Kathleen se vrátili pro Julii do Blue Moon. Auto nechali v jedné z přilehlých ulic.

Luther zavolal taxi a trojice si pronajala pokoj v baru Daniel Boone B Q v nedalekém Snow Hillu. Kathleen a Julia si později přivolali jiné taxi a vrátili se do Dunbar Line k Billovi a Glenně, zatímco Luther v pronajaté místnosti přenocoval.

Případ tohoto loupežného přepadení byl uzavřen během několika hodin. Pro vyšetřovatele to byla hračka, protože pachatelé si počínali až neuvěřitelně naivně. Kromě toho, že Luther použil při představení se Martinovi falešné jméno, neudělal on a ani jeho sestra nic pro to, aby skryli svou identitu nebo aby zakryli své stopy. Jakmile se Martin probral, odpotácel se zpět do města a kontaktoval policii v Charlestonu. Do jedné hodiny v noci byl ukradený Packard nalezen a svědci v baru Dan s Beer Parlour potvrdili Martinovu výpověď, že popíjel ve společnosti dvou žen jménem Kathleen a Judy či Julia. Obě ženy chodily do tohoto baru pravidelně. Kdosi z místních štamgastů si navíc vzpomněl, že bydlí kdesi v North Charlestonu. Jakmile se ráno otevřela místní pošta, poštmistr J. E. Akers uvědomil policisty, že Kathleen Maddoxová a kdosi jménem Judy Bryantová dostaly zásilky adresované do Dunbar Line. K Thomasovu domu tak zakrátko dorazilo několik policistů s Martinem v závěsu. Martin okamžitě identifikoval Kathleen i Julii, které byly zatčeny. Ani ne pětiletý Charlie tak sledoval, jak mu odvádějí matku v poutech. Kathleen tvrdila, že neví, kde se Luther nachází, nicméně Julia se zmínila, že s ním v noci byly v pokoji v baru Boone B Q. Policie si tam pro Luthera dojela a zatkla i jeho.

Luther, Kathleen a Julia se následně na polici ke všemu přiznali. Luther však galantně dosvědčil, že ani jedna z žen neměla tušení, že se chystá Martina okrást. „Tímto potvrzuji, že za spáchání tohoto trestného činu nesu odpovědnost výhradně já sám a že obviněné se na tomto činu nijak nepodílely.“ Nicméně Kathleen i Julia přiznaly, jakou roli v celé události sehrály, i když Julia jasně prohlásila, že když Luther a Kathleen odjeli před činem s Martinem v jeho voze pryč, zůstala o samotě. Díky tomu tak předstoupila jen před soud nižší instance za napomáhání při trestném činu, zatímco její spolupachatelé předstoupili před soud se závažnějšími obviněními.

Články v deníku Charleston Daily Mail si sice z „přepadení kečupovou lahví“ a ze všech packalů, kteří v něm byli namočeni, dělaly legraci, nicméně soudce D. Jackson Savage čin za žádnou legraci nepovažoval. Během rychlého trestního řízení byl po sedmi týdnech vyřčen rozsudek. Luther Maddox byl shledán vinným z ozbrojeného přepadení a odsouzen k deseti letům odnětí svobody.

Kathleen dostala od soudce Savage pět let za neozbrojenou loupež, neboť ve chvíli, kdy její bratr Martinovi nejprve vyhrožoval a následně na něj zaútočil lahví od kečupu, seděla v autě. Když verdikt uslyšela Nancy Maddoxová, vzala svou vnučku Jo Ann stranou a zašeptala jí do ucha, že „neustále žijeme pod velkým balvanem. Nespouštěj z něj oči a modli se, aby na tebe nespadl.“ Nancy měla pocit, jako by ji zasypala lavina. Pokoušela se své děti vychovávat řádným způsobem, a Bůh přesto ve své neskonalé moudrosti dopustil, aby se jí přihodily takové věci. Nancy se proto ve volných chvílích ve svých modlitbách snažila přijít na to, jak by mohla spasit duše svých zbloudilých dětí. Luther a Kathleen opustili Charleston v řetězech a čekal je mnohaletý trest ve státní věznici v Moundsville v Západní Virginii. Těsně před tím, než byli převezeni do káznice, si Luther vzal Julii za ženu, nicméně jejich manželství dlouho nevydrželo. O věznici v Moundsville se právem hovořilo jako o jámě pekelné, takže Nancy se oprávněně strachovala o osud svých dětí. Stál před ní však mnohem důležitější úkol. Musela se postarat o čtyři a půl roku starého Charlieho, který neměl otce a nyní se musel na dlouhých pět let obejít i bez matky. Co s malým Charliem asi bude?

Table of Contents

AUTOROVA POZNÁMKA KE JMÉNŮM

ÚVOD

KAPITOLA PRVNÍ