Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Poděkování

Copyright © 2012 by Jen Calonita

Translation © Lenka Faltejsková, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu Belles WINTER WHITE

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-348-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-349-7 (mobi)

Pro Mallory Calonitu.

Sice jsi moje sestřenice, ale mám tě ráda jako sestru.

1

„JAK SE DNES RÁNO MÁŠ, Severní Karolíno?“

Televizním studiem se rozezněl známý hlas Wendy Wallingtonové a uvedl publikum do varu. Za hlasitého potlesku sestupovala ve svých typických lesklých lodičkách na deseticentimetrových podpatcích uličkou k pódiu a cestou tiskla ruce nadšeným divákům, například paní v tričku s nápisem Plačte pro Wendy. Moderátorka proslulé talk show se totiž proslavila tím, že své hosty dokáže rozplakat jako mávnutím kouzelného proutku.

Jestli si Wendy někdy přála využít svou pověstnou taktiku, tak právě dnes. Bill Monroe, charismatický senátor, jehož momentálně obestíral šťavnatý skandál, s sebou do pořadu Show Wendy Wallingtonové přivedl celou rodinu. Wendy svého bývalého spolužáka z vysoké zbožňovala, přesto si nehodlala nechat ujít šanci: pokud by se tento díl s Billem a jeho rodinou skutečně povedl a měl vysokou sledovanost, s čímž počítala, mohla by jí televize konečně udělat vytouženou nabídku.

Wendy se otočila na kameru a nasadila svůdný výraz, jemuž nepochybně vděčila za titul Miss USA. „Prosím všechny o klid, ať můžeme začít. Dnes budeme potřebovat veškerý čas, který máme k dispozici. Přišel za námi můj dobrý přítel, senátor Severní Karolíny Bill Monroe, i se svou báječnou rodinou.“

Jásot rychle utichl, publikem se nesla už jen vlna tlumeného šepotu.

Wendy nasadila vážný tón. „Pokud jste posledních několik týdnů nežili na pustém ostrově, jistě už srdceryvný příběh této rodiny znáte,“ pokračovala na kameru. „Není žádným tajemstvím, že se v Senátu Spojených států amerických uvolnilo křeslo, protože senátor Harmon odešel do penze. A právě když se senátor Monroe chystal oznámit, že bude na tuto pozici kandidovat, odhalil světu šokující zprávu – jeho neteř Isabelle, která se nedávno objevila, je ve skutečnosti jeho dcera.“ Další šepot. „Rodina Monroeových nám přichází svěřit, jak se s tímto faktem vyrovnala a co bude jeho odhalení znamenat pro senátorovu politickou budoucnost.“ Zářivý úsměv byl zpět. „Monroeovi se rozhodli podělit o své pocity právě s vámi! Jedině v naší show uslyšíte mluvit všechny členy rodiny,“ musela zdůraznit. „Tak jim tedy pořádně zatleskejte na přivítanou!“

Monroeovi vešli na pódium a zaujali svá místa na květovaných pohovkách, namačkaných mezi Wendyiným květovaným křesílkem a natáčecím štábem. Vypadali jako průměrná rodina – pokud by tedy průměrná rodina byla zámožná, nádherná a hrála zásadní úlohu ve státní politice. Nikdo z nich neměl jediný rozcuchaný vlásek, jediný záhyb na nákladném oblečení či zachmuřenou vrásku v půvabném obličeji. Jestli se báli otázek na tělo, jimiž byla Wendy pověstná, nedávali to najevo. Senátor s uvolněným úsměvem objal svou přítelkyni a řekl: „Díky, že jste nás pozvali mezi sebe.“

„Ale no tak, vtipkuješ?“ Wendy se otočila k publiku s hraným překvapením. „Díky vám, že jste měli tu slušnost přijít a povědět nám pravdu. Nemůžeme se dočkat, až se o vaší úchvatné rodině dozvíme víc.“ Rozhlédla se po usměvavých tvářích Monroeových. Bill jako obvykle vypadal důstojně, připraven čelit tisku. Jeho žena Maureen, vždy správná jižanská kráska, měla dokonalý účes i šaty, které dávaly vyniknout jejím očím, stejně zeleným jako oči jejích dvou synů – sedmnáctiletého Haydena, do něhož byla zamilovaná snad každá dívka ze školy, a Connora, rozkošného šestiletého kloučka, který se zdál poněkud ohromen reflektory, kamerami a publikem.

Jenže první zdání často klame. Kdyby diváci dávali pozor – místo aby lovili pod sedadly ve snaze nahlédnout do dárkové tašky, kterou dostali za účast při natáčení –, zaměřili by se na dvě nejsledovanější členky rodiny, Mirabelle Monroeovou a Isabelle Scottovou. Bylo jim patnáct, obě měly hnědé vlasy i hnědé oči a byly si neuvěřitelně podobné. Leckdo by se mohl divit, proč jim nedošlo dříve, že jsou sestry. Wendy si hned na začátku všimla, jak má Mira zaťaté pěsti a Izzie nervózně podupává. Dobrá moderátorka – zejména taková, která dychtí překonat sledovanost pořadu Vlastní názor – si podobných věcí vždycky všímá.

Wendy se posadila do svého měkkého křesla a důvěrně se předklonila. „Znám vás všechny celou věčnost. Propána, vždyť jsem dokonce byla v porodnici, když se Mirabelle narodila! Tím spíš mi láme srdce, že musíte propírat své špinavé prádlo před celým světem.“

„Díky, Wendy,“ pousmál se Bill a prohrábl si mírně prošedivělé hnědé vlasy, jimiž prý lidem připomínal Patricka Dempseyho. „Mám za sebou snad nejtěžší týdny svého života. To, co jsme řešili, je přísně osobní záležitost, přesto – protože žijeme veřejný život – dlužíme občanům Severní Karolíny vysvětlení.“

„A co bys jim rád pověděl, Bille?“ zeptala se Wendy. Otočila se do publika. „Říkám mu Bille, protože jsem ho znala dřív, než se stal senátorem. Když jsme se seznámili, byl ještě obyčejný studentík.“ Publikum se zasmálo.

Bill nasadil úsměv. „Rád bych jim pověděl pravdu.“

„Nechci být neomalená, ale copak už pravdu neznáme?“ opáčila Wendy. „Věděl jsi, že je Isabelle tvá dcera, a tajil to nejen před světem, ale i před ní.“

„Nic není tak černobílé, jak se může zdát,“ ohradil se Bill a opatrně překřížil nohy, aby si nepomačkal světlehnědý oblek. „Jsi matka, Wendy. Víš dobře, jak je těžké být rodičem. Kdyby ses dozvěděla něco, co by mělo tvé dceři změnit život, nechtěla bys ji před tím chránit, dokud na takovou zprávu nebude připravená?“ Ohlédl se na Izzie. „Přál jsem si dát nejprve Isabelle šanci poznat mě a celou rodinu, než se její svět znovu převrátí vzhůru nohama. Už tak se toho pro ni hodně změnilo.“ Zatvářil se ustaraně a manželka jej vzala za ruku. „Lituji jen způsobu, jakým to všechno vyšlo na světlo. Nesmírně mě mrzí, že jsem Isabelle a celé rodině ublížil, ale snažil jsem se dělat to, co by udělal každý otec – upřednostnit zájem svého dítěte.“

Publikum zatleskalo, Monroeovi se zářivě usmívali a Bill líčil příběh, který už většina lidí znala z nočních zpráv.

Ještě před pár měsíci Monroeovi o žádné Isabelle Scottové nic netušili a Izzie věděla o Billovi jen tolik, že je senátorem Severní Karolíny. Vyrůstala v chudé čtvrti v městečku Harborside. Vychovávala ji babička, matka zemřela při autonehodě těsně před dceřinými desátými narozeninami. Babiččin zdravotní stav se však před rokem rapidně zhoršil. Někdy v té době našla tajný deník své dcery a z něj se dozvěděla, že Izziiným otcem je Bill. Okamžitě se s ním telefonicky spojila. Ovšem než se během pár měsíců vyřídily veškeré náležitosti, z babičky už zbýval pouhý stín a Izzie čekala pěstounská péče. Situace se vyhrotila tak rychle, že se Izzie dozvěděla o stěhování ke svému „strýci“ jen pár hodin před odjezdem. Jak říkal Bill, nemohl se dvakrát rozmýšlet – zkrátka se rozhodl nechat Izzie nejprve uvyknout na nový život, teprve pak vypustit časovanou bombu. A že to tedy bomba byla! Vše se mohlo zvrhnout v pořádný skandál, ale naštěstí nebyla Izzie počata při nevěře – když se Bill kdysi stěhoval z New Yorku, protože nastupoval k novému baseballovému týmu, netušil, že jeho tehdejší přítelkyně je těhotná. Doma se dal dohromady s Maureen, vdovou s malým synkem. Šlo to ráz na ráz, brzy se vzali a zakrátko už byla na cestě Mira.

„Vím, že jsi skvělý otec, Bille,“ zalichotila mu Wendy, „a všichni asi chápeme, proč sis nepřál, aby svět zjistil pravdu, dokud na ni Isabelle nebude připravená. Ale nenapadlo tě, jak se tvá dcera asi bude cítit, až se dozví, jak se věci mají?“ Otočila se na Isabelle dřív, než mohl Bill odpovědět. „Během pouhých několika měsíců ses musela přestěhovat od nemocné babičky z chudého domku v Harborside do Emerald Cove a začít navštěvovat soukromou školu. Pak jsi zjistila, že strýc je ve skutečnosti tvůj otec.“ Wendy zavrtěla hlavou směrem k publiku. „Něco vám povím, to je hotový filmový scénář.“ Diváci zamručeli na souhlas. „Co tě napadlo jako první, když ses tu novinu dozvěděla?“

„Byla jsem v šoku?“ přemítala Izzie. Zastrčila si pramen vlnitých hnědých vlasů za ucho. „Překvapená?“ Mluvila pomalu, pokoušela se rozmyslet, co řekne dál. „Už to má rodina byla; a najednou jsme k sobě měli ještě blíž. Byla jsem ráda. Kromě nemocné babičky mi už nikdo nezůstal.“

„Ale přece jsi musela mít aspoň trochu pocit zrady, ne?“ vyzvídala Wendy. „Nedivila ses, proč před tebou otec pravdu zatajil?“

Izzie si znovu začala podupávat. „Nevím jistě, jestli bych to byla ustála všechno najednou. Přijít o babičku, o domov, přestěhovat se a k tomu se dozvědět, že můj strýc je ve skutečnosti můj otec?“ Obrátila oči v sloup. „To bych byla zralá na blázinec.“ Publikum se zasmálo. „Ale nebudu lhát, rozhodně to bylo náročné.“

„A co vy ostatní?“ oslovila Wendy ostatní děti Monroeových. „Jaké bylo dozvědět se, že je Izzie vaše sestra?“

„Mně se líbí,“ prohlásil malý Connor. „Hraje si se mnou a někdy mě vezme na zmrzku, i když mámě namluví, že jdeme na procházku.“ Další smích.

„Souhlasím s Connorem,“ přidal se Hayden a upřel na ni takový pohled, že by se do něj snad zamilovala, kdyby nebyl tak mladý. „A nejenom protože má ráda zmrzlinu. Izzie je moc fajn. A zamlouvala se mi už předtím, takže se vlastně nic nezměnilo.“

„Haydene, ty máš k Izzie asi nejblíž,“ pronesla Wendy. „Když se Bill oženil s tvou matkou, adoptoval tě. Tvůj otec, mariňák, padl ve službě. Je to tak?“

„Ano,“ přikývl Hayden a nepatrně se zavrtěl. „Pochopitelně si na otce nevzpomínám, ale vím, jaké je připadat si v rodině jiný.“ Zazubil se na Izzie. „A Izzie ví, že kdyby potřebovala spojence, stačí říct.“

„Všichni k sobě mají blízko, Wendy,“ ozvala se Maureen Monroeová a dotkla se perlové náušnice, která ladila s náhrdelníkem, náramkem a dokonce i krémovými lodičkami. „Děti byly samozřejmě rozčilené, že jsme jim tu zprávu zatajili, ale už jsme to překonali.“

„Co na to říkáš ty, Miro?“ chtěla vědět Wendy. „Jste skutečně jedna velká šťastná rodina?“

„Jsme,“ prohlásila Mira a přikývla tak rázně, až se jí rozhoupaly kadeře. „Já osobně jsem nadšená – konečně mám sestru!“

„Ale pořád na ni ječíš, když se zamkne v koupelně a ty se chceš vypravit do školy,“ neodpustil si Connor, čímž publikum opět rozesmál.

Mira zaryla nehty do dlaní, pak se uvolnila. „To je něco jiného. Koupelnová privilegia jsou posvátná a Izzie to zřejmě ještě úplně nechápe.“ Věnovala sestře káravý pohled.

„Vždyť ti to někdy trvá přes hodinu!“ odsekla Izzie žertem. „To si ani nemůžu vyčistit zuby, abys mě nepeskovala?“

„Vidíš, Wendy? Už teď se chováme jako sestry,“ podotkla Mira suše.

Wendy se zasmála. „Mám dvě sestry a bitky, které jsme sváděly o koupelnu, nebyly vůbec hezké.“ Zavrtěla hlavou a otočila se zpět k Billovi. „Jsem ráda, že to všichni berete s nadhledem, ale nemůžeš popřít, že pro člověka na začátku politické kandidatury může takový skandál znamenat velký problém.“ Wendy zvedla výtisk novin. Na titulní straně stálo: Utajená dcera a pod nápisem se skvěla fotografie Billa a Izzie z nedávného dobročinného večírku, při němž se ta zpráva provalila. „Načasování by nemohlo být horší,“ dodala Wendy zachmuřeně. „Oznámil jsi kandidaturu uprostřed téhle smršti a demokratické primárky máš už letos v květnu. Vážně si myslíš, že můžeš vyhrát a postoupit do závodu o volné křeslo s takovou komplikací na kontě?“

„Lidé Severní Karolíny jsou chytří,“ prohlásil Bill. „Dovedou rozlišovat mezi zprávami a pomluvami. Chápu, proč o našem příběhu všichni píší, ale rád bych tisku připomněl, že tu jde o dítě, které toho má opravdu hodně za sebou. Žádal jsem tisk, aby Izzie ve škole neobtěžoval. Já už jsem velký kluk a snesu nějakou tu podpásovku, ona by ale neměla.“ Další potlesk. „Jde o soukromou rodinnou záležitost a nemyslím, že by nějak ovlivnila mou práci pro občany tohoto skvělého státu,“ řekl Bill, zadíval se do publika a poté do kamer. „Zklamal jsem ty, které mám rád, přesto jsem jim nikdy nechtěl ublížit. Snažil jsem se jen změkčit Izziin dopad do tohoto nového světa a to se mi, myslím, podařilo.“ Usmál se na ni. „Přinejmenším v to doufám. A teď jsem připraven – my všichni jsme připraveni,“ oznámil a vzal svou ženu za ruku, „být rodinou, jakou v nás potřebujete mít, abychom mohli reprezentovat Severní Karolínu. Pokud pro mě budete během primárních voleb hlasovat, volíte muže se srdcem, odolností a odhodláním dělat pro všechny to nejlepší.“

Publikum spustilo potlesk, někteří diváci dokonce vstávali a jásali. Všichni včetně Wendy sledovali Monroeovy. Získala rozhovor, jaký si představovala. Vysněná nabídka už na ni pravděpodobně čeká v kanceláři.

„Díky, Bille,“ řekla a všem jim podala ruku. Pak se otočila na kameru a nasadila odzbrojující úsměv. „A po přestávce se seznámíme s šéfkuchařkou Allison Hydeovou a získáme od ní recept na vynikající kuřecí chilli!“

Kamera najela na poslední záběr Monroeových. Toto byl jejich okamžik: stáli vedle sebe a mávali. Bill uprostřed, kolem ramen držel Miru a Izzie. Po chvíli se od nich odtrhl a šel potřást rukou lidem z hlediště. Tak dojemný příběh! Tahle rodina ustála bouři a zvítězila. Ale Wendy věděla své.

Nemůžete věřit všemu, co vidíte v televizi.

2

MAUREEN NASTOUPILA DO LIMUZÍNY jako poslední. Když se za ní konečně zavřely dveře, sundala si těžké perlové náušnice, uložila je do máslově zbarvené kožené kabelky, opřela si hlavu a vzdychla. „Nebylo to zas tak zlé, že ne?“

Nikdo neodpověděl.

V limuzíně, jež vezla Monroeovy z natáčecího studia v Raleighu, vládlo nepříjemné ticho, Izzie z toho začínala mít klaustrofobii. Nemohla se dočkat, až vystoupí z auta a vrátí se do bezpečí v Emerald Cove.

Bezpečí v Emerald Cove.

Usmála se pro sebe. Skutečně ji tohle napadlo? Dříve zámožnému městečku, které dnes považovala za svůj domov, přezdívala jáma lvová. Ale v porovnání s show Wendy Wallingtonové tam bylo bezpečno. Wendy působila děsivě – především proto, že ji Izzie viděla poprvé naživo a protože se jí vyptávala na věci, z nichž se jí dělalo zle. Když na ni namířily všechny reflektory a kamery, dokázala myslet jen na to, co by se asi stalo, kdyby se v televizi pozvracela.

Mluvit nadšeně o některých věcech nebylo nic těžkého, uvědomila si, když si sundala nepohodlné lodičky, které musela nosit na všechny oficiální příležitosti, a nazula si své milované žabky. Snad až příliš starostlivou tetu Maureen si upřímně zamilovala, Connora zbožňovala a s Haydenem táhli za jeden provaz. Dokonce i Mira a její přehnaně snobské způsoby ji začínaly bavit. Monroeovi jí poskytli domov, když neměla kam jít, babičku umístili do krásného domova s pečovatelskou službou a nakoupili Izzie všechny věci, které by si patnáctiletá holka mohla přát (včetně laptopu a iPhonu), i ty, které si nepřála (šatnu měla plnou zbytečně přepychových šatů). Ale když se jí Wendy ptala na strýčka Billa, nebo Billa, nebo vlastně tátu (jak přesně mu teď má říkat?), musela zalhat. Jak by mohla odpustit muži, kterému má najednou říkat tati, že před ní zatajil něco tak důležitého! Jenže tohle Wendy povědět nemohla. Naštěstí ji nová manažerka Billovy kampaně poučila, jak odpovídat na ožehavé otázky.

Callista Fosterová seděla v limuzíně naproti ní, na klíně laptop a telefon BlackBerry. „Podle mě jste byli skvělí!“ rozplývala se. „Wendy hltala všechno, co jste řekli. Říkala jsem vám přece, že nám ty přípravné otázky pomohou, ne?“ Šťouchla do Haydena, který seděl vedle ní.

Hayden mrkl na Iziie. „Ano, přípravné otázky, to byl super nápad.“ Matka jej zpražila pohledem.

Callista měla navzdory pouhým pětadvaceti rokům pověst neporazitelné guru v budování image. Kdysi dokonce dokázala úplně obrátit mediální obraz problémové popové hvězdy Lyly Lowryové. Byla příjemná a milá, až na jeden otravný zlozvyk: neustále používala slovo super.

„No dobře, možná trochu přeháním,“ uznala. Odhrnula si dlouhé, světle rusé vlasy za uši a narovnala si brýle s želvovinovými obroučkami, za nimiž pozorovaly svět blankytně modré oči. „Tenhle příběh není snadné prodat, ale čím víc na té vaší části zapracujeme, tím budou lidi přesvědčenější, zrovna jako Wendy. Já prostě vím, že vás budou zbožňovat stejně jako předtím.“ Povzbudivě se usmála.

„Wendy se chovala náramně mile,“ poznamenala Maureen. „A na to, jak se rozhovoru nemohla dočkat, jakmile zjistila, co se děje, na tebe šla dost jemně, Bille.“

„Ne, naštěstí mě nepřeválcovala,“ pronesl Bill zachmuřeně. Izzie se zdálo, že mu s každým článkem o celém skandálu zešediví další pramen vlasů.

„Tohle podbízení je protivné,“ uznala Callista. „Nerada vás nutím opakovat ten příběh pořád dokola, dokud se neuchytí, ale v dnešním světě, který dychtí po všem, co se mihne v médiích, to jinak nejde.“ Usmála se. „Teď si můžeme dát pauzu a nechat všechnu tu dobrou vůli vsáknout. I kdyby mě prosila sama Oprah, abych vás přivedla do jednoho z jejích speciálních dílů, řeknu ne.“ Kousla se do rtu. „No dobře, Oprah se neodmítá, ale…“

Izzie sice nesnášela vystupování v tisku, ale jinak ji i Miru spolupráce s Callistou bavila. Předem s nimi probírala, co je čeká, a přestože kvůli nekonečným rozhovorům často úpěly, aspoň se necítily opomíjené. Navíc si Callista vždycky našla čas vyslechnout, co je trápí, jako kamarádka. Dokonce jim radila i s problémy, které s publicitou vůbec nesouvisely. Představovala ideální nárazník mezi nimi a Billem.

Callistě zapípal BlackBerry. Podívala se na displej a zamračila se. „No dobře, beru tu přestávku zpátky.“ Mira, Izzie i Hayden zasténali. „Tohle je vážně poslední, slibuju! Zítra o půl čtvrté přijde fotograf ze Severokarolínského měsíčníku, chtějí vaše fotky, jak hrajete kopanou na zahradě.“

Mira protestovala nejhlasitěji, její odpor ke sportu nebyl žádným tajemstvím.

„Miro, neříkej mi, žes nikdy nehonila merunu po zahradě.“ Callista se zarazila a prohlédla si Miru v šatech od Elieho Tahariho a lodičkách s otevřenou špičkou. „No dobře, Hayden ti ukáže, jak se to dělá.“

Connor si odfrkl. „Ještě něco,“ dodala Callista a přitom probírala zprávy v telefonu. Podívala se na Billa, který za celou cestu téměř nepromluvil. „Pokoušela jsem se podsunout několika televizním show, že by k vám mohli přijít a natočit vás, jak pořádáte grilování pro Izziino komunitní centrum. Netušila jsem, jak se k tomu postaví, proto jsem vám nic neřekla, ale právě mi napsal producent z Good Morning, America, že by možná měli zájem.“

„Vážně?“ zeptala se Izzie překvapeně.

Callista přikývla. „Proč vám nezajistit dobrou image a zároveň nepomoct komunitnímu centru? Říkala jsi, že by se mu nějaká péče hodila, ne?“

„No jasně.“ Izzie nadchlo, že si Callista pamatuje, kolik pro ni centrum v Harborside znamená. Momentálně hrozilo, že by kvůli nedostatku prostředků mohlo zaniknout, a to i přes peníze, které se v jeho prospěch vybraly během nedávné party gymnázia v Emerald Cove. Izzie z toho byla celá špatná.

„Báječný nápad, Callisto,“ pochválil manažerku Bill.

„I mně se líbí, že tomu komunitnímu centru pomůžeme. Ale musíme mít dost času, abych stačila sehnat občerstvení, obsluhu, křesla na zahradu a…“ Maureen poněkud znejistěla.

„Nepanikařte.“ Callista začala krátkými růžovými nehty mačkat tlačítka telefonu. „Mám na všechno lidi. Nemusíte na nic ani sáhnout, Maureen.“

Bill se zasmál. „Nevím, co mou ženu děsí víc: že by k té party mohlo vážně dojít, nebo že ji chcete vynechat z plánování.“

„Nechtěla byste vybrat a nakoupit rodině oblečení?“ navrhla Callista. Teď už mluvila Maureeniným jazykem. „Co byste, děti, řekly na stejná trička?“

Connor vzhlédl od konzole Nintendo DS. „Paráda! Můžou být červená, jako má Iron Man?“

„Tak to nevím, brácho. Byl bych mu moc podobnej,“ prohlásil Hayden.

„Callisto, jestli myslíte, že potřebujeme stejná trička, budeme je mít,“ vložil se do toho Bill. „Dokud vedete mou kampaň, jste náš mistr Yoda.“

Sice vtipkoval, ale Izzie to legrační nepřipadalo. Poslední manažer senátorovy kampaně, Lucas Hale, ji vydíral a navíc to byl především on, kdo Billa přiměl zatajit otcovství. Při pomyšlení na Lucase se jí sevřel žaludek. Z Wendy jí bylo nevolno. Z toho, jak neustále vídala svou fotografii v novinách, se jí dělalo špatně. Možná by ze všeho nejdřív potřebovala oběd. Uvědomila si, jaký má hlad.

„Do stejného trička se neoblíknu ani za nic,“ prskla Mira. Izzie si ji nedovedla představit v ničem kromě prvotřídních značkových modelů, například v úzkých béžových šatech, které měla právě teď. „Mám ve škole dost jiných starostí, ještě aby na YouTube vyskakovala videa, kde budu vypadat jako jedno z dětí Von Trappových.“

„Copak by vůbec někdo věděl, kdo jsou Von Trappovi?“ opáčil Hayden. „Ne každý byl tak strašně posedlý muzikálem Za zvuků hudby jako ty.“ Hayden jako jediný z rodiny neztrácel smysl pro humor bez ohledu na okolnosti. Dokonce se usmířil s otcem. Stačil jeden golfový zápas ve dvou, a vrátili se zase jako kamarádi. Izzie si nedovedla představit, že by někomu odpustila tak snadno. Jenže Haydenovi Bill o otcovství nelhal.

Když začal Hayden vyzpěvovat „do-re-mi“, Mira spustila jekot.

„Dobrá, na stejná trička zapomeneme,“ rozhodla jejich matka, aby byl klid. „Je někdo pro oběd na oslavu?“ Vzala do ruky telefon a začala probírat seznam restaurací v okolí, aniž počkala na odpověď. „Kousek odsud je ta restaurace s mořskou kuchyní, Dravá ryba, kterou jsme chtěli vyzkoušet.“ Zadívala se na Izzie. „Co vy na to? Už jsme se nenajedli společně jako rodina od…“ Nedopověděla.

Od té doby, co jsme zjistili, že Bill lhal, pomyslela si Izzie.

„Nechcete se zase začít chovat jako rodina?“ naléhala Maureen. Odpovědí jí bylo mlčení. Mira si prohlížela kousek odloupnutého laku na nehtech, Izzie zkoumala své boty. „Musíme se přestat ignorovat, kdykoli u toho není kamera. Nemůžeme dát věci do pořádku, dokud si nesedneme a nepromluvíme si o tom, a možná je právě restaurace ideální neutrální území, které k tomu potřebujeme,“ naléhala Maureen tak prosebně, že měla Izzie výčitky.

„Souhlasím s maminkou,“ přidal se Bill. „Jestli to Callistě nebude vadit, nejprve ji vysadíme.“ Callista přikývla. Bill se tvářil napjatě. „Tolik bych vám toho chtěl říct…“

„Musím se učit na test ze španělštiny,“ přerušila ho Izzie. „Nechci, aby se mi zhoršily známky, protože jsem místo školy byla v talk show. Konečně se mi je povedlo vylepšit.“ Znovu v ní vzkypěl vztek. Samozřejmě jí vůbec nevadilo, že mohla jeden den vynechat školu, ale rozhodně nebude sedět s Billem u stolu a vést nenucenou konverzaci. Dost náročné bylo i jen vydržet ve stejném autě.

„Španělština mi šla,“ prohodil Bill a pohlédl jí do očí. „Mohl bych ti s ní pomoct, až se vrátíme domů. Podemos trabajar en su tarea juntos.“

„No, gracias. Que puedo hacer yo mismo la tarea. Estoy bien,“ řekla Izzie, aby dokázala, že pomoc nepotřebuje.

„Výborně,“ vydechl Bill tiše. Otočil se k Miře. „A co ty, beruško?“

„Neříkej mi tak, prosím tě,“ požádala a hrála si přitom s náramkem.

„Miro,“ vydechla nešťastně její matka, „tak ti přece říkáme od narození.“

„Musím domalovat krajinu na výtvarku, protože jsem taky vynechala.“ Mira upřela oči na Izzie. Možná je otec připravený usmířit se, ale je sám.

„Co se najíst někde v Emerald Cove?“ navrhla matka. „Někde blízko, abyste mohly…“

„Ne,“ odmítly obě najednou. Pousmály se. Momentálně řešily hodně věcí, ale mezi nimi se dalo všechno do pořádku.

„Haydene? Connore?“ zeptal se Bill a pokoušel se nevypadat dotčeně.

„Já v plánu nic nemám,“ oznámil Hayden a pokusil se Connorovi ukrást konzoli.

Connor ji nepustil. „Někam, kde maj hranolky?“ Bill přikývl. „Tak prima!“

„Děvčata, opravdu s námi nemůžete…“ začala je přemlouvat Maureen, ale Izzie přestala vnímat a soudila, že Mira udělala totéž. Sledovala krajinu ubíhající za oknem. V autě se rozhostilo ticho. „Dobrá, jestli to tedy skutečně nejde,“ vzdychla Maureen neochotně, „nejdřív vás vysadíme doma.“

Izzie si oddechla. Neměla náladu na další hádku nebo na lekci rodinného cítění. Ani na učení španělštiny. Chtěla si vyčistit hlavu tím nejlepším možným způsobem – vrhnout se do vln. A přesně to měla také v plánu.