Rainbow Rowell CARRY ON

Copyright © 2015 by Rainbow Rowell

All rights reserved.

Translation © 2016 by Diana Ghaniová

Jacket design © by Olga Grlic

Illustrations © by Jim Tierney

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5079-6

Venujem Laddie a Rosey,

aby vybojovali svoje bitky

a získali krídla.

PRVÁ KNIHA

1

SIMON

Na autobusovú stanicu kráčam sám.

Vždy keď odchádzam, vyskytne sa nejaký problém s mojimi dokumentmi. Celé leto nesmiem ísť bez dozoru a povolenia kráľovnej ani do Tesca, a potom na jeseň sa jednoducho odhlásim z domova a odídem.

„Chodí do špeciálnej školy,“ vysvetľuje jedna z pracovníčok druhej pri mojom odchode.

Sedia v akejsi škatuli z plexiskla a ja jej podávam dokumenty cez štrbinu. „Je to škola pre nenapraviteľných násilníkov,“ dodá šeptom.

Druhá žena ani nezdvihne zrak.

Takto je to v septembri vždy, hoci nikdy nebývam dva razy za sebou v tom istom domove. Keď som mal jedenásť a šiel som do školy prvý raz, pred začiatkom roka po mňa prišiel Mág osobne. No nasledujúci rok mi povedal, že cestu do Watfordu zvládnem aj sám. „Zabil si draka, Simon. Hádam zvládneš dlhú cestu pešo a niekoľko autobusov.“

Toho draka som nechcel zabiť. Podľa mňa by mi neublížil. (Doteraz sa mi o ňom občas sníva. O tom, ako ho zvnútra pohltil oheň – ako keď popálenina od cigarety požiera kúsok papiera.) Prídem na autobusovú stanicu, a kým čakám na prvý autobus, zjem mätovú Aero čokoládu. Potom mám prestúpiť na ďalší autobus. A potom na vlak.

Keď konečne sedím vo vlaku, snažím sa zaspať s ruksakom v lone a nohami vyloženými na sedadle oproti, no nejaký chlap sediaci o niekoľko radov ďalej ma nepretržite sleduje. Na chrbte cítim jeho pohľad.

Možno je to úchyl. Alebo policajt.

Alebo by to mohol byť lovec ľudí, ktorý vie o niektorej z odmien vypísaných na moju hlavu...

Presuniem sa do druhého vozňa a už sa nepokúšam zaspať. Čím som bližšie k Watfordu, tým som nepokojnejší. Každý rok si predstavujem, že by som mohol vyskočiť z vlaku a zvyšok cesty do školy zvládnuť pomocou kúzla, aj keby som mal preto skončiť v kóme.

Mohol by som použiť na vlak kúzlo Švihaj, ktoré je však samo osebe dosť riskantné, a moje prvé kúzla na začiatku roka sú vždy nadmieru nešikovné. Cez leto by som si mal precvičovať malé, predvídateľné kúzla, keď sa nikto nedíva. Napríklad zapínanie nočnej lampy. Alebo premenu jabĺk na pomaranče.

„Pomocou kúzla si môžeš pozapínať gombíky alebo zaviazať šnúrky,“ navrhla mi slečna Possibelfová. „A podobne.“

„Mám len jeden gombík,“ oznámil som jej, a keď mi pozrela na džínsy, očervenel som.

„Tak potom využi mágiu pri domácich prácach,“ nedala sa.

„Umy riad, vylešti striebro.“

Nechcelo sa mi vysvetľovať, že moje letné jedlá sa podávajú na jednorazových tanieroch a jem ich plastovým príborom (vidličkou a lyžičkou, nikdy nie nožom).

A toto leto sa mi nechcelo ani precvičovať si mágiu.

Je to nuda. A nemá to zmysel. Vôbec to nepomáha. Vďaka precvičovaniu zo mňa nebude lepší čarodejník, iba ma naštartuje...

Nikto nevie, prečo je moja mágia taká, aká je. Prečo zo mňa tryská ako vybuchujúca bomba namiesto toho, aby mnou prúdila ako drbnutý prameň alebo ako to funguje u ostatných.

„Neviem,“ povedala Penelopa, keď som sa jej opýtal, ako vníma mágiu ona. „Asi je vo mne niečo ako studňa. Taká hlboká, že nedovidím na dno a neviem si ho ani predstaviť. No namiesto toho, aby som do nej spúšťala vedrá, si predstavujem, ako ich z nej vyťahujem. Mám k nej prístup stále – toľko, koľko potrebujem, teda kým sa sústredím.“

Penelopa sa vždy sústredí. A okrem toho je mocná.

Agatha nie. Teda nie až natoľko. A navyše sa nechce baviť o svojej mágii.

No raz na Vianoce som ju nenechal zaspať, až kým nebola unavená a omámená, a vtedy mi povedala, že vrhnúť kúzlo je pre ňu ako napnúť sval a nechať ho napnutý. „Ako croisé devant,“ dodala.

„Chápeš?“

Pokrútil som hlavou.

Ležala na vlčej kožušine pri kozube, skrútená ako pekné mačiatko. „Pozícia z baletu,“ vysvetlila. „Je to, ako by som sa snažila čo najdlhšie udržať pozíciu.“

Baz mi povedal, že preňho je to ako zapáliť zápalku. Alebo potiahnuť kohútik.

Nechcel mi to povedať. Prezradil mi to, keď sme v piatom ročníku bojovali v lese s chimérou. Zahnala nás do kúta a Baz nemal dosť síl, aby si s ňou poradil sám. (Ani sám Mág nie je dosť silný, aby porazil chiméru bez pomoci.)

„Urob to, Snow!“ skríkol na mňa. „Urob to! Doriti, čaruj! Už aj!“

„Nemôžem.“ Snažil som sa mu to vysvetliť. „Tak to nefunguje.“

„Ale funguje.“

„Nedokážem to len tak zapnúť,“ povedal som.

„Skús to.“

„Nejde to, dopekla.“ Zamával som mečom (už v pätnástich som vedel šikovne narábať s mečom), no chiméra bola nehmotná. (Čo bola moja smola, presne ako vždy. Len čo začnete pri sebe nosiť meč, zrazu sú všetci vaši nepriatelia ako z hmly.)

„Zatvor oči a zapáľ zápalku,“ poradil mi Baz. Obaja sme sa snažili skryť za skalou. Baz vrhal jedno kúzlo za druhým. V podstate spieval.

„Čože?“

„Vravievala to moja matka,“ povedal. „Škrtni zápalkou vo svojom srdci a rozdúchaj väčší oheň.“

Baz má stále čosi s ohňom. Nemôžem uveriť, že ma ešte nespopolnil. Alebo neupálil na hranici.

Keď sme boli tretiaci, rád sa mi vyhrážal vikinským pohrebom.

„Vieš, čo to znamená, Snow? Horiaca hranica plávajúca na mori. Tvoju by sme mohli pustiť na vodu v Blackpoole, aby mohli prísť všetci tvoji najlepší normálni priatelia.“

„Strč sa,“ odsekol som zakaždým a snažil som sa ho ignorovať. Nikdy som nemal normálnych kamošov – ani najlepších, ani nijakých iných.

Všetci v normálnom svete sa mi vyhýbajú, teda ak môžu. Penelopa tvrdí, že vytušili moju moc a inštinktívne sa ma stránia. Ako psy, ktoré nechcú pozrieť do očí svojmu pánovi. (Niežeby som bol niečí pán – to som tým nechcel povedať.)

V každom prípade, s čarodejníkmi je to naopak. Zbožňujú vôňu mágie a mám čo robiť, aby ma znášali.

Výnimkou je Baz. Ten je voči mne imúnny. Možno si vypestoval znášanlivosť voči mojej mágii, keďže už sedem rokov bývame spolu v izbe.

V tú noc, keď sme bojovali s chimérou, na mňa Baz vykrikoval, až kým som nevybuchol. Obaja sme sa prebrali o niekoľko hodín v tmavej jame. Zo skaly, za ktorou sme sa skrývali, zostal len prach a chiméra sa premenila na paru. Alebo jednoducho zmizla.

Baz tvrdil, že som mu opálil obočie, ale podľa mňa vyzeral v pohode. Neodstával mu ani vlások na hlave.

Ako vždy.

2

SIMON

V lete sa snažím nemyslieť na Watford.

Po prvom roku v škole, keď som mal jedenásť, myslel som naň celé leto. Myslel som na každého, s kým som sa zoznámil: na Penelopu, na Agathu, na Mága. Na veže a okolitú krajinu.

Na olovranty. Na dezerty. Na mágiu. Na to, že ja som čarodejník.

Myslel som na Watfordskú školu mágie tak dlho, až mi bolo zle. Sníval som o nej s otvorenými očami, až som mal pocit, že to všetko bol len sen. Iba ďalšia predstava, aby mi rýchlejšie ubehol čas.

Ako keď som sníval o tom, že sa raz stanem futbalistom... Alebo že moji rodičia – moji ozajstní rodičia – sa po mňa vrátia...

Oco by bol futbalista, mama nejaká štýlová modelka. A vysvetlili by mi, že sa ma museli vzdať, lebo boli na dieťa primladí a lebo nechceli ocovi ohroziť kariéru. „No vždy si nám chýbal, Simon,“ povedali by. „Hľadali sme ťa.“ A potom by si ma odviedli do svojho honosného sídla.

Sídlo futbalistu... Čarodejnícka internátna škola...

Obe možnosti podľa mňa nestoja za veľa. (Najmä keď sa zobudím v izbe s ďalšími siedmimi ľuďmi, ktorých nikto nechce.)

V to prvé leto som rozmliaždil spomienku na Watford na krvavú kašu, a potom mi prišli peniaze na lístok na autobus a dokumenty spolu s listom od samého Mága...

Skutočné. Všetko bolo skutočné.

Nasledujúce leto po druhom ročníku na Watforde som teda na mágiu radšej vôbec nemyslel.

Celé mesiace. Jednoducho som sa od nej odrezal. Nechýbala mi, netúžil som po nej.

Povedal som si, že môj septembrový návrat do čarodejníckeho sveta by mohol byť zakaždým veľkým prekvapením, teda ak sa vôbec uskutoční. (A aj sa uskutočnil. Doteraz vždy.)

Mág vravieval, že jedného dňa mi možno dovolí tráviť letá na Watforde – alebo možno dokonca s ním, hoci netuším, kam v lete chodieva.

No potom si povedal, že je lepšie, keď trávim časť každého roka s normálnymi, lebo som v kontakte s jazykom a nestrácam zdravý rozum. „Nech ťažkosti naostria tvoj meč, Simon.“

Domnieval som sa, že naráža na môj ozajstný meč – Meč mágov. Napokon mi však došlo, že má na mysli mňa.

Ja som ten meč. Mágov meč. A nie som si istý, či ma letá v decáku nejako posilňujú... Iba čo vo mne vyvolávajú hlad. Túžim po Watforde ako po neviem čom. Ako po samom živote.

Baz a jeho známi – všetky tie staré bohaté rody – neveria, že niekto môže pochopiť mágiu tak ako oni. Myslia si, že sú jediní, ktorým ju možno zveriť.

No nikto nezbožňuje mágiu tak ako ja.

Nijaký čarodejník – nikto z mojich spolužiakov ani ich rodičia – netuší, aké je žiť bez mágie.

Viem to len ja.

A urobím všetko, aby som sa k nej mohol vždy vrátiť.

Keď som preč, snažím sa na Watford nemyslieť, no toto leto to bolo takmer vylúčené.

Po všetkom, čo sa odohralo minulý rok, som nemohol uveriť, že Mág bude vôbec venovať pozornosť banalite, akou je koniec školského roka. Kto preruší vojnu a pošle decká domov na letné prázdniny?

Okrem toho už nie som decko. Z právneho hľadiska som po dovŕšení šestnástich mohol odísť z domova. Mohol som si kúpiť vlastný byt. Hoci aj v Londýne. (Mohol by som si to dovoliť. Mám plný mešec leprechaunskeho zlata – mešec veľký ako vrece, ktorý zmizne, len ak sa ho pokúsite dať inému čarodejníkovi.) No mág ma poslal do ďalšieho detského domova, presne ako vždy. Aj po toľkých rokoch ma stále presúva z miesta na miesto. Ako keby som tam bol v bezpečí. Ako keby si ma Jednotvárnik nemohol len tak privolať, alebo čo to so mnou a s Penelopou urobil na konci minulého roka.

„Môže ťa privolať?“ vyhŕkla Penny, len čo sme mu unikli. „Hoci vás delí voda? To nie je možné, Simon. Nič podobné sa nikdy nestalo.“

„Keď ma nabudúce privolá ako polovičného veveričieho démona,“ odvetil som, „tak mu to poviem!“

Penelopa mala tú smolu, že vo chvíli, keď ma uniesol, ma držala za ruku, takže nás uniesol oboch. Unikli sme len vďaka tomu, ako rýchlo jej to zapína.

„Simon,“ povedala v ten deň, keď sme konečne sedeli vo vlaku do Watfordu, „je to vážne.“

„Pri Siegfriedovi a Royovi, Penny, viem, že je to vážne. Má moje číslo. Hoci vôbec nemám číslo, Jednotvárnik ho má.“

„Ako je možné, že o ňom ešte vždy vieme tak málo?“ zlostila sa. „Je taký...“

„Zákerný,“ dopovedal som. „Predsa Zákerný jednotvárnik.“

„Prestaň si z toho uťahovať, Simon. Je to vážne.“

„Viem, Penny.“

Keď sme sa vrátili na Watford, Mág nás vypočul, ubezpečil sa, že nie sme zranení, a potom nás poslal preč. Jednoducho... nás poslal domov.

Nedávalo to nijaký zmysel.

Čiže je jasné, že som celé leto myslel na Watford. Na všetko, čo sa stalo, čo sa mohlo stať a čo je v stávke... Trápil som sa tým. Nemohol som predsa myslieť na to dobré, chápete. Práve to dobré vás privedie do šialenstva, keď vám to chýba.

Mám zoznam všetkých vecí, čo mi najviac chýbajú, no v mysli sa ho nesmiem ani dotknúť, kým nie som zhruba hodinu od Watfordu. Potom zaradom prechádzam jednotlivé položky. Je to ako pomaly liezť do studenej vody. Alebo vlastne naopak – pomaly sa vnárať do niečoho fakt dobrého, aby vás nezložil šok.

Zoznam dobrých vecí som si začal robiť ako jedenásťročný a niektoré veci by som z neho už mal vyškrtnúť, no je to ťažšie, ako si myslíte.

V každom prípade som zhruba hodinu od školy, takže ho v duchu vytiahnem. Sedím vo vlaku a opieram sa čelom o okenné sklo.

Watfordské veci, ktoré mi najviac chýbajú:

1. Kyslasté čerešňové koláčiky

Pred príchodom na Watford som nikdy nejedol čerešňové koláčiky. Iba hrozienkové a najčastejšie obyčajné. Vždy to bol polotovar, ktorý niekto pri pečení trocha pripálil.

Na Watforde sú každý deň na raňajky čerstvé čerešňové koláčiky, teda ak ich chcete. A potom znova na olovrant. Po škole ideme do jedálne na olovrant – ešte pred krúžkami, futbalom a domácimi úlohami.

Vždy olovrantujem s Penelopou a Agathou, ale ja jediný jedávam koláčiky.

„O dve hodiny bude večera, Simon,“ napomína ma aj po toľkých rokoch Agatha. Penelopa sa raz pokúsila vypočítať, koľko koláčikov som zjedol, odkedy sme začali chodiť na Watford, no začala sa nudiť, skôr ako to vyrátala.

Keď mám tie koláčiky pod nosom, jednoducho sa ich neviem vzdať. Sú mäkké, nadýchané a trocha slané. Občas sa mi o nich sníva.

2. Penelopa

Toto miesto v zozname predtým patrilo roštenke, no pred niekoľkými rokmi som sa rozhodol obmedziť sa v ňom len na jedno jedlo. Inak by môj zoznam vyzeral ako pieseň o jedle a bol by som taký hladný, až by som mal v bruchu kŕče.

Azda by som mal umiestniť Agathu vyššie ako Penelopu. Agatha je moja frajerka. Ibaže Penelopa sa na zoznam dostala prvá. Spriatelili sme sa v prvý týždeň školy na hodine čarovných slov. Keď sme sa zoznámili, nevedel som, čo si mám myslieť o tom bucľatom dievčatku so svetlohnedými očami a sýtočervenými vlasmi. Nosila okuliare so špicatým rámom, aké by ste si dali, keby ste šli za čarodejnicu na maškarný, a na pravej ruke mala obrovský purpurový prsteň. Snažila sa mi pomôcť s úlohou a ja som na ňu asi len civel.

„Viem, že si Simon Snow,“ povedala. „Mama mi vravela, že tu budeš. Vraj si veľmi mocný, pravdepodobne ešte mocnejší ako ja. Som Penelopa Bunceová.“

„Netušil som, že niekto ako ty sa môže volať Penelopa,“ povedal som. Hlúpo. (Všetko, čo mi vyšlo z úst v ten rok, bolo hlúpe.)

Pokrčila nosom. „Ako by sa mal volať niekto ako ja?“

„Neviem.“ Fakt som nevedel. Iné dievčatá, ktoré vyzerali ako ona, sa volali Saanvi alebo Aditi – a rozhodne neboli ryšavé. „Saanvi?“

„Niekto ako ja sa môže volať akokoľvek,“ povedala Penelopa.

„Aha,“ zamrmlal som. „Okej, prepáč.“

„A s vlasmi si môžeme robiť, čo sa nám zachce.“ Odvrátila sa odo mňa k úlohe a švihla červeným chvostom. „Vari nevieš, že civieť sa nepatrí? Ani na priateľov.“

„Sme priatelia?“ opýtal som sa jej. Bol som predovšetkým prekvapený.

„Pomáham ti na hodine, nie?“

Mala pravdu. Práve mi pomohla zmenšiť futbalovú loptu na veľkosť guľôčky.

„Myslel som, že mi pomáhaš, lebo som hlúpy,“ povedal som.

„Každý je hlúpy,“ odvetila. „Pomáham ti, lebo ťa mám rada.“ Ukázalo sa, že si omylom zmenila farbu vlasov, keď skúšala nové kúzlo, no červené ich nosila celý prvý ročník. V druhom ročníku vyskúšala modré.

Penelopina mama je Indka a otec Angličan. Vlastne sú obaja Angličania, lebo indická časť jej rodiny žije už dlhé roky v Londýne. Neskôr mi prezradila, že jej rodičia povedali, aby sa odo mňa v škole držala čo najďalej. „Mama vravela, že nikto nevie, odkiaľ vlastne si. A že si možno nebezpečný.“

„Prečo si ju nepočúvla?“ opýtal som sa.

„Lebo nikto nevie, odkiaľ vlastne si, Simon! A možno si nebezpečný!“

„Ty fakt nemáš pud sebazáchovy.“

„Okrem toho mi ťa bolo ľúto,“ pokračovala. „Prútik si držal naopak.“

Penny mi chýba každé leto, hoci si nahováram, že to tak nie je. Mág vraví, že mi cez prázdniny nikto nesmie písať ani volať, no Penny si vždy nájde spôsob, ako mi poslať odkaz. Raz posadla toho starca z obchodu, čo si zabúda založiť zuby, a prihovorila sa mi cez neho. Bolo milé, že sa ozvala, no zároveň to bolo také desivé, že som ju požiadal, aby to už nerobila, ak nepôjde o nič naliehavé.

3. Futbalové ihrisko

Nemám čas hrávať toľko futbal ako kedysi. Nie som dosť dobrý, aby som mohol byť v školskom tíme, a okrem toho sa vždy do niečoho zapletiem alebo som na misii pre Mága. (Nemôžete spoľahlivo strážiť bránu, keď si vás Jednotvárnik dokáže privolať, kedykoľvek sa mu zachce.) Ale občas si zahrám. A je to super ihrisko. Nádherná tráva. Jediná rovina v školskom areáli. Pekné stromy, v ich tieni sa dá sedieť a sledovať zápas...

Baz hrá za našu školu. Ako inak. Kretén.

Na ihrisku je ako všade inde. Silný. Šikovný. Odporne nemilosrdný.

4. Školská rovnošata

Dal som ju na zoznam ako jedenásťročný. Musíte pochopiť, že keď som dostal prvú rovnošatu, prvý raz som mal šaty, ktoré mi sedeli. Prvý raz som mal na sebe sako a kravatu. Zrazu som si pripadal vyšší a akýsi snobský. Až kým do našej izby nevošiel Baz – oveľa vyšší ako ja a snobskejší ako všetci ostatní.

Na Watford sa chodí osem rokov. Prváci a druháci nosia pásikavé sako vo dvoch odtieňoch purpurovej a dvoch odtieňoch zelenej, tmavosivé nohavice, zelený sveter a červenú kravatu. Až do šiesteho ročníka musíte v školskom areáli nosiť klobúk. V skutočnosti je to test, či je vaše kúzlo Zostaň dosť silné, aby vám ho neodfúklo. (Mne ho vždy začarovala Penny. Keby som to skúsil ja, asi by som v ňom nakoniec aj spával.)

Vždy keď na jeseň vojdem do našej izby, čaká na mňa nová rovnošata. Leží na posteli, čistá a vyžehlená. Vždy mi sadne ako uliate bez ohľadu na to, ako som sa zmenil alebo vyrástol.

Vyššie ročníky (čiže už aj ja) nosia zelené sako s bielymi pásikmi a červený sveter, teda ak ho chceme. Aj plášť je nepovinný. Ja som ho nikdy nenosil, lebo sa v ňom cítim ako idiot, ale Penny sa páči. Vraj si pripadá ako Elvis.

Rovnošata sa mi páči. Mám rád ten pocit, že viem, čo si každý deň oblečiem. Neviem, čo budem nosiť budúci rok, keď odídem z Watfordu...

Možno sa pridám k Mágovým mužom. Majú vlastné rovnošaty. Každý v nich vyzerá tak trocha ako Robin Hood v kombinácii s tajným agentom. No Mág tvrdí, že to nie je moja cesta.

Tak sa so mnou rozpráva. „Nie je to tvoja cesta, Simon. Tvoj osud je iný.“

Chce ma odlíšiť od všetkých ostatných. Iný výcvik. Iné hodiny. Podľa mňa by mi ani nedovolil chodiť na Watford, keby tam sám nebol riaditeľom – a keby si nemyslel, že som tam v najväčšom bezpečí.

Keby som sa Mága opýtal, čo si mám obliecť po odchode z Watfordu, asi by ma vystrojil ako superhrdinu...

Nikoho sa nebudem pýtať, v čom mám chodiť oblečený. Mám osemnásť. Budem sa obliekať sám. Alebo mi pomôže Penny.

5. Moja izba

Mal by som vravieť „naša izba“, no nechýba mi, že nie som sám, keďže sa o ňu delím práve s Bazom.

V prvom ročníku na Watforde dostanete izbu a spolubývajúceho, a odvtedy sa nesťahujete. Nikdy si nemusíte baliť veci ani dávať dolu plagáty.

Deliť sa o izbu s niekým, kto ma chce zabiť... kto ma chcel zabiť, odkedy sme mali jedenásť, je... je to nahovno, nie?

No možno mal Taviaci kotol zlý pocit z toho, že nás spojil (nie doslova, Kotol podľa mňa nedokáže vnímať), lebo sme dostali najlepšiu izbu na Watforde.

Bývame v Mímovom dome na okraji školského areálu. Je to štyriapolposchodová budova z kameňa a naša izba sa nachádza na samom vrchu v akejsi veži s výhľadom na priekopu. Veža je primalá, takže sa do nej zmestí len jedna izba, ale väčšia, ako sú ostatné. Predtým tam bývali zamestnanci, takže máme dokonca aj vlastnú kúpeľňu.

Čo sa týka spoločnej kúpeľne, Baz je vlastne celkom fajn. Trávi tam celé ráno, ale je čistotný a nepáči sa mu, keď sa dotýkam jeho vecí, takže si ich zakaždým odprace. Penelopa tvrdí, že naša kúpeľňa vonia ako bergamot a cédrové drevo, a to je určite Baz, lebo ja to byť nemôžem.

Povedal by som vám, ako sa Penny dokáže dostať do našej izby (dievčatá majú zákaz vstupu do chlapčenských izieb a naopak), ibaže to neviem. Podľa mňa to má niečo spoločné s jej prsteňom. Raz som videl, ako pomocou neho otvorila jaskyňu, takže možné je všetko.

6. Mág

Aj Mága som dal na zoznam ako jedenásťročný. A už veľa ráz som mal pocit, že by som ho z neho mal odstrániť.

Napríklad v šiestom ročníku, keď ma v podstate ignoroval. Vždy keď som sa s ním chcel porozprávať, vyhlásil, že má nejakú dôležitú prácu.

Ešte vždy mi to občas povie. Chápem. Je predsa riaditeľ. A nielen to. Je hlavou Spolku, takže má v podstate na starosti celý čarodejnícky svet. A nie je predsa môj oco. Nie je mi nič...

No nikoho bližšieho nemám.

Mág je ten, kto ma oslovil v normálnom svete a vysvetlil mi (alebo sa o to aspoň pokúsil), kto som. Doteraz na mňa dáva pozor a niekedy si to ani neuvedomujem. A keď si na mňa nájde čas a od srdca sa porozprávame, cítim sa najväčšmi pri zemi. Keď je nablízku, lepšie bojujem. Lepšie uvažujem. Keď je pri mne, takmer uverím tomu, čo mi ustavične opakuje – že som najmocnejší čarodejník, aký sa kedy vyskytol v čarodejníckom svete.

A že toľká moc je na niečo dobrá, alebo aspoň jedného dňa bude. Že sa napokon pozbieram a vyriešim viac problémov, ako spôsobujem.

Mág je navyše jediný, kto sa so mnou smie v lete spojiť. A ešte nikdy nezabudol na moje narodeniny v júni.

7. Mágia

Nie nutne moja mágia. Tá je so mnou vždy, a úprimne povedané, neprináša mi ktovieakú útechu.

Keď nie som na Watforde, chýba mi, že nie som obklopený mágiou. Náhodnou okolitou mágiou.

Čaruje sa na chodbách aj na hodinách. Niekto podáva tanier s párkami na druhý koniec stola ako na povraze.

Čarodejnícky svet nie je skutočný svet. Nemáme mestá. Ani štvrte. Čarodejníci vždy žili medzi normálnymi ľuďmi. Podľa Penelopinej mamy je to bezpečnejšie – aspoň sa veľmi nevzdialime zvyšku sveta.

Tvrdí, že to urobili víly. Vraj ich už unavovalo byť v kontakte so všetkými ostatnými, a tak sa na niekoľko storočí zatúlali do lesov a už nedokázali nájsť cestu späť.

Jediné miesto, kde čarodejníci žijú spolu, hoci nie sú príbuzní, je Watford. Existuje niekoľko čarodejníckych spoločenských klubov, konajú sa večierky, každoročné stretnutia a podobne, no Watford je jediné miesto, kde sme spolu celý čas. A práve preto sa u nás v poslednom čase ľudia dávajú dokopy ako blázni. Ak sa s niekým nezoznámite na Watforde, vraví Penny, možno zostanete sami. Alebo budete ako tridsaťdvaroční chodievať na výlety pre slobodných po čarodejníckej Británii.

Neviem, prečo sa tým Penny vôbec zaťažuje. Od štvrtého ročníka má frajera v Amerike. (Na Watford prišiel ako výmenný študent.) Micah hrá bejzbal a má takú symetrickú tvár, že by ste na nej mohli privolať démona. Keď je doma, sú v kontakte cez videočet, a keď je v škole, píše jej takmer každý deň.

„Áno,“ hovorí mi, „ale je Američan, a tí nepozerajú na manželstvo tak ako my. Možno sa na mňa vykašle pre nejakú peknú normálnu babu, s ktorou sa zoznámi na Yaleovej univerzite. Mama vraví, že tam sa stráca naša mágia – hrozí, že vykrváca v dôsledku nedomyslených amerických manželstiev.“

Penny cituje svoju mamu tak často, ako ja citujem Penny.

Obe sú paranoidné. Micah je spoľahlivý chalan. Ožení sa s Penelopou, a potom si ju bude chcieť odviesť domov. Toho by sme sa mali všetci obávať.

V každom prípade... Mágia. Keď som preč, chýba mi mágia.

Keď som sám, mágia je niečo osobné. Moje bremeno. Moje tajomstvo.

No na Watforde je mágia vzduch, ktorý dýchame. Neodlišuje ma od ostatných. Vďaka nej som súčasťou niečoho väčšieho.

8. Ebb a kozy

Ebb som začal pomáhať so stádom kôz, keď som bol v druhom ročníku na Watforde. Začas boli prechádzky s kozami mojou najobľúbenejšou činnosťou. (Na čom si Baz zgustol.)

Ebb je najmilšia osoba na Watforde. Je mladšia ako učitelia a prekvapujúco mocná na to, že sa rozhodla zasvätiť život starostlivosti o kozy.

„Čo s tým má spoločné moc?“ vravieva. „Vysokých ľudí tiež nikto nenúti hrať košobal.“

„Myslíš basketbal?“ (Ebb žije na Watforde, takže občas nemá prehľad.)

„To je to isté. Nie som vojačka. Nechápem, prečo by som mala stráviť život v boji len preto, lebo sa viem biť.“

Mág vraví, že vojaci sme všetci – každý, kto má v sebe aspoň štipku mágie. Práve v tom spočíva nebezpečenstvo starých čias. Čarodejníci si veselo žili, robili, čo sa im zachcelo, a mágiu brali len ako hračku alebo právo, a nie niečo, čo treba chrániť.

Ebb nemá pri kozách psa. Používa na ne len palicu. Videl som, ako zavrátila celé stádo mávnutím ruky. Začala ma učiť – ako po jednej privolávať kozy, ako im všetkým naraz dať najavo, že zašli priďaleko. Raz na jar mi dokonca dovolila pomôcť jej pri pôrode...

Už nemám veľa času, ktorý by som mohol tráviť s Ebb.

No spolu s kozami zostáva na zozname toho, čo mi chýba, aby som si na ňu mohol aspoň na chvíľu spomenúť.

9. Kolísavý les

Ten by som mal odstrániť zo zoznamu.

Doriti s Kolísavým lesom!

10. Agatha

Možno by som mal odstrániť zo zoznamu aj Agathu.

Už sa blížim k Watfordu. O pár minút budem na stanici. Niekto zo školy po mňa príde...

Agathu som si vždy šetril na koniec. Celé leto som na ňu nemyslel, a potom som čakal, až kým som nebol tesne pred Watfordom, kým som si ju pustil naspäť do hlavy. Aspoň som sa celé leto nemusel presviedčať, že je pridobrá na to, aby bola skutočná.

Ibaže teraz... Neviem. Agatha je možno pridobrá na to, aby bola skutočná, teda aspoň pre mňa.

Minulý školský rok tesne predtým, ako ma s Penny uniesol Jednotvárnik, videl som Agathu s Bazom v Kolísavom lese. Asi už aj skôr som mal pocit, že by medzi nimi mohlo niečo byť, no nikdy by som nepovedal, že ma takto zradí – že prekročí túto hranicu. Po tom, ako som ju videl s Bazom, som už nemal čas porozprávať sa s ňou. Musel som sa zaoberať svojím únosom a únikom. A v lete som sa s ňou nemohol baviť, lebo sa nesmiem baviť s nikým. A teraz neviem... Neviem, čo pre mňa Agatha znamená.

Vlastne som si ani nie istý, či mi chýbala.

Table of Contents

Start

PRVÁ KNIHA

1

2