Susan Bowenové –

u níž jsem nacházela útočiště

i na dálku 12 000 mil

Mluv pravdu, mluv pravdu, mluv pravdu.*

Sheryl Louise Mollerová

* S výjimkou pokusu o řešení naléhavých transakcí s nemovitostmi na Bali, jak jsou popsány ve třetím díle.

Copyright © 2006, Elizabeth Gilbert

Introduction copyright © 2016 by Elizabeth Gilbert

This edition published by arrangement with Riverhead Books, an imprint

of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Lumír Mikulka, 2016

Czech edition © Metafora, 2016

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

ISBN 978-80-7359-713-9 (ePub)

ISBN 978-80-7359-699-6 (mobi)

PŘEDMLUVA AUTORKY

Posledních deset let jsem se snažila pochopit, proč se kniha Jíst, meditovat, milovat stala tak obrovským fenoménem. Nic v celém mém dosavadním životě mě docela jistě nepřipravilo na tak monumentální úspěch. Nikdy dřív jsem nebyla autorkou bestselleru (vždycky jsem žertovala, že mých prvních tří knih se prodalo „více než několik tuctů výtisků“). Nebesa vědí, že když v roce 2009 doputovala na pulty knihkupectví i tahle moje kniha, na trhu již byla spousta memoárů líčících rozvody, cestování či duchovní život.

Z knihy Jíst, meditovat, milovat se přesto z jakéhosi důvodu stala tsunami.

Proč?

Ve skutečnosti jsem na to nikdy nepřišla. Kdykoli se mě novináři ptali, proč si podle mého názoru právě tahle kniha získala takovou popularitu, zpravidla jsem vcelku lhostejně odpovídala cosi, co by se dalo parafrázovat větou „vaše zdůvodnění bude stejně dobré jako to moje“.

Po celou tu dobu, co jsem na uvedenou otázku reagovala v podstatě jen pokrčením ramen, jsem neustále narážela na lidi, kteří mi chtěli vyprávět vlastní příběhy. Příběhy o tom, jak je moje kniha osobně inspirovala a ovlivnila. Příběhy o tom, jak změnila jejich život. Příběhy, řečeno jinými slovy, o tom, co je kniha Jíst, meditovat, milovat přiměla učinit. Některá vyprávění byla nádherná, jiná zvláštní a ještě jiná vyvolávala hluboké dojetí. Zejména na dva z těchto příběhů vůbec nedokážu zapomenout.

Tohle je první, který mi nikdy nevymizí z paměti:

Jednoho dne, když jsem v Atlantě podepisovala svou knihu, jsem se setkala s jednou Afroameričankou. Mohlo jí být něco přes třicet a zdálo se, že z ní doslova vyzařuje štěstí. Pověděla mi, že na doporučení své kamarádky se před pár lety pustila do čtení knihy Jíst, meditovat, milovat. Přečetla ji celou na jeden zátah. Když dočetla poslední stránku, knihu odložila, vstala z pohovky, odešla z domova a už se tam nikdy nevrátila. Ukázalo se, že onen domov deset let sdílela s mužem, který ji den co den fyzicky i psychicky týral. Nyní tomu ale dokázala učinit konec. Odešla z města, odstěhovala se zpátky k matce, našla si novou práci, pak několik let šetřila peníze, zbavila se nadváhy a (v době, kdy jsem se s ní seznámila) právě se vrátila z první cesty, kterou podnikla sama a jejímž cílem byla Paříž. Do svého starého domova se už nikdy nevrátila. Ani aby si sbalila věci. A nikdy už se nesetkala ani se svým bývalým partnerem, který ji trýznil. Starý život pro ni skončil. Její osobnost prodělala naprostou proměnu.

A zde je druhý příběh, na který nedokážu zapomenout:

Jednoho dne jsem dostala dopis od ženy, která mi psala: Nikdy neuvěříte, co se díky Vaší knize právě stalo. Ta paní četla Jíst, meditovat, milovat a kniha se jí líbila. Její život to ale nezměnilo. Ze všeho nejvíce se jí líbily popisy z cest a všechny podrobnosti týkající se jídla v Itálii. Pak si ale vzala mou knihu s sebou na rodinnou výletní plavbu, které se účastnil i její starší bratr. Pokud jde o mého bratra, je třeba pochopit, psala mi ta žena, že je naprostý pitomec. Miluju ho, protože je můj bratr. Jinak je to ale bohužel arogantní a panovačný trouba. Její bratr právě vedl dlouhé, vyčerpávající, nákladné a nemilosrdné rozvodové řízení. Jeho manželka se od něj snažila odejít po mnoho let a on ji za to trestal – aby zajistil, že bude tvrdě trpět za tu urážku, že si od něj dovolila odejít. Neměl v úmyslu s ukončením rozvodové bitvy nijak spěchat. Pak, během rodinné dovolené, vzal náhodou do ruky sestřin výtisk Jíst, meditovat, milovat a dal se do čtení. Bral to v podstatě jako vtip. Po přečtení několika stránek to pro něj už nicméně žádný žert nebyl. Nakonec přečetl celou knihu. Když ji dočetl, zavolal přímo z lodě svému právníkovi a nakázal mu: „Zastavte tu válku.“ Pak zatelefonoval své ženě a nechal jí následující vzkaz: „Žehnám tvé další cestě a omlouvám se.“ A nakonec ji nechal odejít.

Na první pohled by se zdálo, že tito dva lidé – a tyto dva příběhy – nemají nic společného. Přesto ale ani na jeden nedokážu nikdy zapomenout a už celé roky je vyprávím společně, abych názorně ukázala, jak neuvěřitelně (či snad dokonce bizarně) široké publikum si kniha Jíst, meditovat, milovat našla.

Přesto jsem ale dlouho nevěděla, proč moje kniha oslovila právě tyto dva lidi. A spolu s nimi i mnoho dalších. Teprve když jsem viděla neuvěřitelnou záplavu příspěvků, které se sešly do této sbírky, mi to konečně došlo. Tehdy jsem konečně pochopila, co mají ty dva příběhy společného a proč je už roky také společně vyprávím. V jádru totiž jde o tentýž příběh. O příběh člověka, který si konečně uvědomil: Můj život nemusí nadále vypadat tak jako teď.

Týraná žena si uvědomila, že už nemusí být obětí.

A muž týrající svou manželku si uvědomil, že nemusí nikoho zastrašovat.

Oba opustili svá stará unavená já – během jediného okamžiku – a vykročili vstříc zcela novým životům. A kniha Jíst, meditovat, milovat jim v tom jakýmsi neuvěřitelným způsobem pomohla. Protože právě o tom je. Nikdy ve skutečnosti nebyla o tom, jaké to je jíst v Itálii pizzu, meditovat v Indii nebo se zamilovat na Bali. Nebyla o cestování, duchovním životě ani o rozvodu. Ne. Kniha Jíst, meditovat, milovat byla o tom, co se stane, když si lidská bytost uvědomí, že její život může napříště vypadat docela jinak než nyní. Že všechno (včetně sebe samých) lze změnit. Jakmile dospějeme k takovému pochopení, nebude už nikdy nic stejné jako dřív.

Právě takový příběh vyprávějí všichni ti, jejichž jména najdete v této antologii. Nechápejte mě špatně – jednotlivá vyprávění dohromady vytvářející neuvěřitelnou šíři různých zkušeností a promlouvají mnoha rozmanitými hlasy. Bez ohledu na původ, věk nebo pohlaví si v nich ale všichni autoři připomínají onen okamžik, kdy jim došlo: Můj život už nemusí být dál stejný jako teď. A právě v té chvíli opustili také oni svá stará unavená já a zamířili vstříc neznámým a současně nádherným novým životům.

Můj přítel, pastor Rob Bell, má úžasnou definici pro beznaděj. Beznaděj je podle jeho mínění duchovní stav, v němž přesvědčujeme sami sebe, že zítřek bude naprosto stejný jako dnešek. Jakmile upadneme do beznaděje, nesnažíme se už na vlastním životě nic měnit, protože jaký by to vlastně mělo smysl? Začneme být jako zhypnotizovaní svou vlastní stagnací. Rezignujeme a smíříme se s jednotvárností a sami sobě vnutíme myšlenku, že život není nic jiného než nekonečná, duši drtící jednotvárná šeď.

Tvrzení, že zítřek bude navlas stejný jako dnešek, je ale mýtus a lež. Dějiny, věda (a naše vlastní životní zkušenost) nás učí, že žijeme ve světě – nebo přesněji ve vesmíru –, jenž se nepřetržitě proměňuje. Nejenže se zítřek bude lišit od dnešního dne. Celý svět bude naprosto jiným místem už za jedinou hodinu ve srovnání s tím, jaký byl před jednou jedinou hodinou. Stačí se rozhlédnout kolem sebe. Důkazy najdeme na každém kroku. Všechno se pohybuje. Všechno plyne. Všechno a všichni jsou ve stavu proměny. Země se otáčí. Příliv a odliv se střídají stejně jako roční období. Lidé umírají a rodí se (a vlastně i buňky ve vašich tělech se rodí a hynou). A Bůh ví, že ani vaše myšlenky nevydrží jedinou chvíli v klidu. Celý příběh stvoření je příběhem nepřetržité změny. A jakmile se vy sami tomuto příběhu otevřete, pochopíte, že také vy se můžete měnit a že máte možnost zvolit si směr, jímž zamíříte dál. Právě toto uvědomění je počátkem konce beznaděje. Právě ono je tím, co nazýváme obnovou – a může jí dosáhnout kdokoliv a v kterémkoliv okamžiku.

Právě o tom je kniha Jíst, meditovat, milovat. A právě proto na ni všichni ti lidé reagovali – protože jde o příběh obnovy či znovuzrození. A právě o tom jsou všechny příběhy v této sbírce. O proměně a obnově.

Číst všechny tyto texty pro mě představovalo neuvěřitelně silný citový zážitek. V knize Jíst, meditovat, milovat jsem napsala: „Člověk musí být připraven na divoké a nekonečné vlny proměn.“ Pozorovat ale, jak se tyto vlny valí – stránku za stránkou, vlnu za vlnou, proměnu za proměnou – je skutečně úžasné.

Snažte se je při čtení hledat. Najdete je v každém z následujících vyprávění. A pátrejte po onom okamžiku, kdy si jeho autor uvědomil: Můj život nemusí nadále vypadat tak jako nyní. A hledejte totéž poznání i sami v sobě. Dá se říci, že je to nejzajímavější moment v životě každého z nás. Neboť co následuje po takové chvíli? To, co se stane pak, může být doslova COKOLI.

Kupředu!

Elizabeth Gilbertová

ZHLUBOKA SE NADECHNOUT

Rebecca Asherová

Jednotlivé dekády mého života lze vymezit různými milníky. Bezstarostná doba plná smíchu – to byl čas po dvacátých narozeninách. Uvědomění si sama sebe a pocit pokory, jíž jsem se naučila po třicítce. A nyní báječné roky plné zázraků, když už mi minula čtyřicítka.

Hodnotit takto jednotlivá období svého života dokážu díky tomu, že mě kniha Jíst, meditovat, milovat před deseti lety donutila zhluboka se nadechnout. A ten nádech mi zachránil život.

Hodně dlouho jsem totiž dech zadržovala. Zadržovala jsem dech, neboť jsem čekala na slova uznání od mužů, s nimiž jsem v různých etapách spojila život. Ale ta nikdy nezazněla. (A já zatím jen lapala po dechu.) Zadržovala jsem dech v naději, že se dočkám uznání a povýšení od šéfa, který ale věřil, že jsem spokojená s tím, jak to je. (Další lapání po dechu.) Zadržovala jsem dech, když jsem se rozhodla udělat se sama pro sebe a stát se vlastním šéfem – a to všechno jen proto, abych se pak musela potýkat s druhou nejhorší hospodářskou krizí, kterou moje země kdy prožila.

Neustále jsem lapala po dechu a cítila, jak se topím.

Když jsem četla Jíst, meditovat, milovat, byl právě jeden šedivý úterní večer. A pak se to stalo. Dočkala jsem se hlubokého nadechnutí, které mi vrátilo barvu do tváří a z něhož se mi doslova zatočila hlava.

No páni…

Ještě jednou jsem se zhluboka nadechla, pak jsem pomaličku vydechla a cítila jsem, jak nabírám rovnováhu.

Je na čase zamířit zase někam dál, pomyslela jsem si. A pak jsem to udělala.

Přestěhovala jsem se do jiného státu, abych to měla blíž ke své rodině. Přestěhovala jsem se a snažila se najít si co nejrychleji práci, díky níž jsem se posléze stala spisovatelkou na volné noze. Začala jsem se pěkně oblékat, vzpomněla jsem si, jak ráda jsem chodila tancovat, a pak mi padl do oka jeden hezký kluk z Jihu. Zase jsem dýchala a zase jsem někam směřovala. A nyní mohu díky tomu naslouchat tomu nejúžasnějšímu dýchání na světě – patří mým dvěma maličkým holčičkám, které se mi tady hemží a chichotají. A kvůli kterým se občas musím opravdu hodně rychle rozběhnout, zatímco jindy se s nimi jen tak natáhnu na podlahu.

A když pak den končí, společně jíme, meditujeme a milujeme jeden druhého. A já to všechno vdechuju plnými doušky.

DÁLNICE

GARDEN STATE PARKWAY

Victoria Russellová

Když jsem poprvé otevřela knihu Jíst, meditovat, milovat, dočetla jsem ji jenom po pasáže o Itálii.

Bylo mi patnáct a vedla jsem válku s každodenními záchvaty paniky. Vždycky jsem se něčeho bála, ale po letech, kdy na mě působily silné podněty zvenčí (jako byly třeba hrozby bombovým útokem v naší škole a také smrt babičky), se původně neurčitá mlha obav proměnila ve skutečné fobie, které posléze explodovaly v záchvatech nezvladatelné paniky.

Měla jsem hrůzu z usínání, když kolem mě panovala temná a tichá noc. Měla jsem hrůzu z probouzení se do nového dne, s nímž se budu muset nějak vyrovnat. Měla jsem hrůzu ze života v našem domě. Měla jsem hrůzu z toho, že bych měla být sama jen se svou vlastní neustále vířící myslí. Stále mě pronásledovaly nevítané myšlenky a pocity. A já pořád jen lapala po dechu, brečela a lapala po dechu. Ruce jako z olova se mi třásly a já se potácela na nohou, které mě nepřestávaly brnět.

Jediné, co bylo ještě horší než záchvaty paniky, byl pocit, že přece snad ani nemám právo takhle trpět. Nejsem přece žádný voják v bitvě. Nejsem ani uprchlík z válkou rozervané země a ani pacient se smrtelnou chorobou. „Jsi prostě slaboch,“ opakoval mi znechucený hlas v mé vlastní hlavě.

Na začátku druhého ročníku střední školy jsem byla doslova odepsaný případ. Jen sotva jsem dokázala přežít první den školního roku. Toho večera jsem prosila rodiče, aby mě tam už víckrát neposílali. Uběhlo několik měsíců, než jsem se dokázala do třídy zase vrátit. Během té doby jsem docházela dvakrát týdně na terapii a podle pokynů ze školy si doma jen vypracovávala úkoly. Rozhodla jsem se, že nebudu brát léky na potlačování úzkostných stavů a místo toho se budu snažit zvládat své myšlenky sama. Věděla jsem, že to bude dlouhá a tvrdá bitva, ale hlas v mé hlavě, který mi až dosud opakoval, jak jsem slabá, byl nyní nahrazen jiným hlasem, jenž prohlašoval: „Ne, nejsi.“ Pomalu, ale jistě jsem se začínala učit jak žít s obavami, jež mě provázely.

Následujícího jara jsem začala číst knihu Jíst, meditovat, milovat. Bez ohledu na to, jak inteligentní jsem tehdy byla (nebo jak jsem si alespoň myslela, že jsem), a bez ohledu na to, jak jsem se zajímala o Boha, jsem byla stále ještě hodně mladá, a tak mě to přestalo bavit ve chvíli, kdy se Liz dostala do Indie a italská romance skončila. První část knihy byla jako karmínově rudý západ slunce. Druhá část byla chladná jasná noc. Já se tehdy právě probouzela ze své vlastní temné noci duše a nechtěla jsem se do ní znovu vracet. A nevěděla jsem toho ještě dost na to, abych dovolila očím si na ni přivykat.

O sedm let později jsem tak nicméně učinila.

V té době, bylo mi skoro dvaadvacet a právě jsem ukončila studium, jsem měla pocit, jako kdyby mě mělo pohltit naprosté vakuum. Došlo mi, že každý musí jednou dospět – a že přesně to nyní potkaloi mě. Škola představující stabilní bod, na který jsem vždy spoléhala, byla pryč. Nevěděla jsem, co chci dělat dál. S klukem, se kterým jsem na univerzitě chodila a který byl mou první láskou a současně i nejlepším kamarádem, jsem se ocitla na pokraji rozchodu. Znovu jsem slyšela, jak mí staří známí – obavy a panika – klepou tiše, ale vytrvale na zadní dvířka v mé hlavě. Jako kdyby tam kdesi celou tu dobu trpělivě čekali.

V té době jsem knihu Jíst, meditovat, milovat otevřela podruhé. Tentokrát jsem ale na jejích stránkách našla ženu, s níž jsem se dokázala ztotožnit. Konečně jsem byla připravená sednout si společně s Liz na podlahu v koupelně, přidat se k ní v jejím ášramu a doprovázet ji na cestě za šamanem. Když jsem knihu dočetla, zmocnila se mě závrať z inspirace, kterou mi nabídla. Toužila jsem po okamžitém rozhodnutí, jak dál. Chtěla jsem se vypořádat se strachem. A místem, kde jsem chtěla s tím vším začít, byla Garden State Parkway.

Garden State Parkway je dálnice v New Jersey (někdy mám pocit, jako kdyby byla doslova líhní agresivních tvorů, kteří zásadně odmítají používat signály informující ostatní o změně směru). Po této mnohaproudé dálnici, na níž je povolena jízda rychlostí přes sto kilometrů za hodinu, můžete dojet prakticky kamkoli. Onoho léta jsem měla už pět let řidičský průkaz, ale na nejslavnější silnici ve svém domovském státě jsem dosud nikdy nevyjela. Styděla jsem se za to a cítila jsem se trapně. Vždycky se mě zmocnila fobie z toho, že bych se musela podrobit diktátu ostatních, kteří se řítí závratnou rychlostí a vnutí mi směr (doslova), jímž se budu muset dát.

Díky knize Jíst, meditovat, milovat jsem se rozhodla, že je na čase, abych si nazula sandály a vyrazila po téhle dálnici. Jedna hodná kamarádka mi půjčila auto a dobrovolně se nabídla, že usedne na místo spolujezdce (Bůh žehnej jejímu srdci). Náš cíl: Frenchtown, New Jersey, kde jsme chtěly navštívit obchod Two Buttons (Dva knoflíky) Liz Gilbertové. Třesoucíma se rukama jsem sevřela volant, zaťala zuby, sešlápla plynový pedál a vyjela.

Když jsem toho dne sedala za volant, pomyslela jsem, že právě cosi končí. Bylo to pro mě jako vyhlášení vlastní nezávislosti, rozloučení se starým jedovatým plamenem strachu. Vrátila jsem se domů s úsměvem na rtech a pocitem triumfu. Porazila jsem svou obrovskou fobii. Konečně, pomyslela jsem si, konečně jsem to všechno zdolala.

Jenomže jsem se mýlila.

Byla jsem pyšná a vysvětlovala všem kolem sebe, jak je důležité vzít věci do vlastních rukou, riskovat a vydat se vlastní cestou. Jenže zatímco jsem to vykládala, začínalo to se mnou zase jít špatným směrem.

Byla jsem odhodlaná neupadnout znovu do stavu paralyzující paniky. A tak jsem místo toho upadala do druhého extrému – do mánie. Domnívala jsem se, že pokud se budu stále kamsi řítit závratnou rychlostí, dokážu uniknout vlastnímu strachu. Pokud se znovu zamiluju, nebudu truchlit kvůli staré lásce, která skončila. Pokud vezmu nějakou jistou práci, nebudu muset uvažovat o tom, co chci se svým životem opravdu podniknout. A když budu večer co večer někam vyrážet s kamarádkami, nebudu se nikdy cítit sama. Nebo to tak snad není?

Mávnutím ruky jsem přítele, se kterým jsem chodila na univerzitě, vyměnila za nového kluka (a toho pak zase za dalšího). Udělala jsem to rychleji, než bych stihla vyslovit slovo „lítost“. Vzala jsem práci ve firmě, která stavěla domy v místním parku. S plnou vervou jsem se vrhla do práce a zábavy, až jsem z toho fyzicky onemocněla. Celé týdny jsem pak zůstala upoutána na lůžko. Na knihu Jíst, meditovat, milovat odloženou na poličce, kde na mě čekala, až si v ní s láskou zalistuju, jak jsem to v předchozích měsících tolikrát dělávala, jsem se nedokázala ani podívat.

Měla jsem pocit selhání. Dopustila jsem se snad všech chyb, o nichž se v té knize píše – doslova. Měla jsem víc přemýšlet. Domnívala jsem se, že se z toho všeho dokážu nějak vylhat – že bude možné, abych přeskočila z podlahy v koupelně rovnou na pláž kdesi na Bali. Slyšela jsem hlas Richarda z Texasu, jak mi říká: „Pokud se chceš dostat do hradu, musíš nejdříve přeplavat hradní příkop.“

A tak jsem nakonec do toho zatraceného příkopu strčila aspoň palec u nohy.

Skončila jsem se vztahy, které mi rozhodně nepřidávaly na sebeúctě. Našla jsem si práci, kterou jsem milovala. Uchýlila jsem se do tichého útočiště v benediktinském klášteře v údolí řeky Shenandoah. Snažila jsem se, co mi síly stačily, povídala si se svým vnitřním hlasem a dělala i další chyby. Pochopila jsem, že podobně jako korálky japa mala je i lidský život sérií malých úspěchů, velkých nezdarů, lásek, ztrát, odvahy i strachu. A to všechno je spojeno do jednoho jediného, nekonečného kruhu.

V průběhu času jsem se naučila naslouchat tomu, co mě k sobě volá – někdy hlasitě, panovačným tónem, jindy pouhým šeptem. Naučila jsem se odpouštět sama sobě, že mívám strach, že nejsem dokonalá a že dělám chyby. Přestala jsem si povolovat, aby mi tyto chyby sloužily jako výmluva, proč nebudu zkoušet nic nového. Právě naopak: musím být odvážná, musím to zkoušet.

A právě tohle mě donutila udělat kniha Jíst, meditovat, milovat.

Table of Contents

PŘEDMLUVA AUTORKY

ZHLUBOKA SE NADECHNOUT

Rebecca Asherová

DÁLNICE GARDEN STATE PARKWAY

Victoria Russellová

DAR

ŠŤASTNÁ MANŽELKA, ŠŤASTNÝ ŽIVOT

INTELIGENCE

„MEDITOVAT“ JE TO NEJTĚŽŠÍ

MŮJ BOD VARU

ONO SE TO STALO

SMÍŘIL JSEM SE S TÍM, KÝM JSEM

NEDOKONALE OSVÍCENÁ

A JE TO TADY

DOBRODRUŽKA

ŘÍKEJ PRAVDU, ŘÍKEJ PRAVDU, ŘÍKEJ PRAVDU

MŮJ MOST

AUTOMAPA

VYLÉČENÍ NEVYLÉČITELNÉHO

OD NEZDARŮ KE SVOBODĚ

KRŮČEK PO KRŮČKU

RÁNA DO HLAVY

NĚKDO JAKO JÁ

ZJEVENÍ NAD PIZZOU

SEZNAM

KVALITNÍ ŽIVOT

CHLÉB A SÝR

Z POPELA

ZAPIŠ SI TO

CHVILKA PRO SEBE

BOŽSKÉ NAČASOVÁNÍ

HRÁT SVOU ROLI

NEBEZPEČÍ PÁDU

DOST DOBRÁ

OD PLÁČE KE ŠTĚSTÍ

PŘECHOD

BĚŽET NA VLASTNÍCH NOHOU

„PŘEČTI MI SVŮJ PŘÍBĚH, MANDY“

ODPOVĚĎ NA VOLÁNÍ VYŠŠÍHO JÁ

JEN SI TAK ZPÍVAT

MOJE SUPERBOUŘE

TOUR DE PADESÁT

POCHOPIT VLASTNÍ JÁ

PRYČ Z TEMNOTY

UN PEDAZO DE PAN DULCE KOUSEK SLADKÉHO CHLEBA

TMAVNOUCÍ ŠEĎ

ZPÁTKY K SOBĚ

ZAČALO TO CHŘIPKOU

VYVÍJEJÍCÍ SE

NÁVRAT DOMŮ