In the Name of Gucci: A Memoir

Toto vydání vychází ve spolupráci s Crown Archetype,

imprint Crown Publishing Group, divize Penguin Random House LLC.

Copyright © Patricia Gucci, 2016

Translation © Dana Konvičková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-070-2

ISBN mobi 978-80-7565-071-9

.

Mé matce

Události vyobrazené v této knize jsou založeny na mém životě, mých zážitcích a na vyprávění mých rodičů. Pokud to bylo jen trochu možné, snažila jsem se jejich příběhy nezávisle na sobě ověřovat. Musím ale přiznat, že věci nejsou vždy takové, jak si je pamatujeme. Vzpomínky a skutečnost se mohou v mnohém lišit. V několika případech jsem změnila jména tak, aby nedošlo k narušení soukromí daných osob. Veškeré faktické chyby, na něž narazíte, jsou mé vlastní.

PROLOG

Ten den, kdy měl táta pohřeb, se mi země doslova chvěla pod nohama. Točila se kolem své osy, ale já jsem se vůbec neotáčela s ní. Bylo mi dvacet osm a stála jsem tam obtěžkána smutkem a těhotenstvím. Do porodu mého druhého dítěte mi tehdy v Římě, když jsem sledovala, jak jeho rakev vnášejí do kostela, zbýval méně než měsíc. Jeho pohřeb byl vlastně první, na kterém jsem kdy byla, a celý ten koncept veškeré jeho životní síly navždy uzavřené do malé dřevěné bedny mě připravil i o ten můj poslední zbytek vyrovnanosti.

Svírala jsem opěradlo lavice a pohlédla na matku, na Brunu, která seděla vedle mě, své veliké hnědé oči schované za obrovskými slunečními brýlemi. Byla sama tak zdevastovaná svým utrpením, že mi nemohla poskytnout opravdu žádnou útěchu. Cítila jsem se jako sirotek – a nebylo to poprvé. Ve skutečnosti vlastně ona a táta už dlouho předtím, než jsem se do jejich vztahu narodila já, žili ve svých vlastních, zvláštních světech. Již od padesátých let a úplných počátků svého románku mezi sebou měli nezměrně hluboké pouto. Byla jsem dítě nečekané, avšak počaté z pravé lásky, které jeho otec poslal narodit se do jiné země, aby se v té své vyhnul skandálu.

Aldo Gucci byl tvůrčím vizionářem a tou nejdůležitější osobou za celým módním domem Gucci, a rozhodně nebyl mužem, s nímž byste se chtěli pustit do křížku. Jako neobyčejný obchodník s opravdu nevídanou dynamikou transformoval otcův malý florentský podnik s kufry do nadnárodního fenoménu, který se stal určujícím pro celou italskou módu dvacátého století. A poté jsem sama v katastrofálním sledu událostí byla svědkem toho, jak se rodinné dědictví, za něž tak tvrdě bojoval, rozpadlo v bolestech na prach. V posledních pěti letech před smrtí ho zradilo několik blízkých a došlo až k learovské tragédii, která vyvrcholila prodáním firmy a podáním demise.

Pro mě ale nebyl můj otec nikdy nikým, koho bych měla soudit nebo litovat. Byl to prostě jenom úžasný táta s pohotovým úsměvem a zapamatovatelnou kolínskou, který prolétával našimi životy jako nějaký exotický pták. Táta byl čahoun, samá ruka, samá noha – a neustále v pohybu. Přivalil se vždycky do našich poklidných životů jako živelná přílivová vlna a naplnil je energií a smíchem. Byl jako nikdo jiný, ale byl taky lidskou bytostí – zranitelný a nedokonalý. Ale i přesto, že jsme ho nevídaly příliš často nebo na dostatečně dlouhou dobu, pro mě a matku byl tím nejsilnějším tmelem našeho společného vztahu.

A najednou… byl pryč. A my jsme se musely vyrovnat s realitou jeho pohřbu. A nešlo jen o hodinovou mši v kostele, ale také o celou tu náročnou tříhodinovou cestu do rodinné hrobky Gucci ve Florencii. Po těch několika náročných týdnech byl ten den opravdu nekonečný. Matka, otec a já jsme ty poslední chvíle trávili spolu na soukromé katolické klinice a prostě jen čekali na konec – i když jsme pořád nevěřili tomu, že může přijít.

Zatímco řádové sestry proudily neustále tam a zase zpátky, matka zaujala místo na jedné straně otcova lůžka a já na druhé. Byly jsme strážkyněmi jeho tajemství a opatrovnicemi jeho pravého já – dvě ženy, které znaly skutečného Alda Gucciho a které ho i přes to všechno nezměrně milovaly.

Toho okamžiku, kdy můj tehdy ženatý otec poprvé spočinul pohledem na „nádherné Bruně“, když ji spatřil cestou do práce do jednoho ze svých římských obchodů, ztratil hlavu – a taky své srdce. A to nesmělé osmnáctileté děvče se mělo stát hvězdou otcova nebe, kompasem, podle něhož se měl začít točit celý zbytek jeho života. Po tři desetiletí, kdy budoval svoje impérium a cestoval po zeměkouli tam a zase zpátky, vždycky se „dottor“ Gucci – jak býval znám – tajně vracíval k Bruně, u níž hledal klid a útočiště. A tak to také byla ona, kdo svíral jeho ruku ve chvíli, kdy zemřel.

Mladinká kráska, jejíž půvab byl srovnáván s dokonalostí těch největších italských filmových hvězd doby, však těžce zaplatila za všechna ta dlouhá léta skrývání. A stejně tak nakonec i já. Rezervovaná dívenka, která musela rychle dospět, zmatená matčiným útrpným držením se zpátky od okolního světa a také tím, jak od toho jejich posvátného vnitřního světa, který s otcem sdíleli, držela zpátky mě samotnou. A celá ta jejich mimořádná osobní historie jako by byla najednou zapomenuta – v to ráno jeho pohřbu v lednu 1990, na Chiesa di Santa Chiara v severozápadním okraji Říma bylo po všem. Otcův šofér Franco nás v tichosti dovezl k modernímu kostelu barvy terakoty. Přidaly jsme se k truchlícímu davu a proklestily si cestu až ke kamennému schodišti, kde jsme se usadily do lavic mezi personál a společníky firmy, kteří se slétli z celého světa jen proto, aby vzdali svou úctu velkému otci značky Gucci.

Naproti přes uličku seděla Olwen, první žena mého otce, podpírána mými třemi nevlastními bratry, Giorgiem, Paolem a Robertem, o jejichž existenci jsem do svých deseti let neměla ani tušení. Nikdy předtím se obě rodiny nesešly pod jednou střechou a atmosféra byla opravdu mrazivá. Bylo to také poprvé, co jsem vůbec spatřila jejich matku. Pokud jsem o ní vůbec kdy předtím nějak přemýšlela, představovala jsem si ji vždycky jako postarší, elegantní Angličanku, přímou a upjatou dámu ve svetříku s perlami na krku. Přede mnou ale byla maličká schoulená stařena v kolečkovém křesle, jejíž fyzická i mentální slabost a křehkost mě opravdu šokovaly. Moje matka, paralyzovaná smutkem, si jí snad ani nevšimla.

Stejně tak jsme si nevšimly naší velmi znatelné separace od této strany otcovy rodiny. A to tedy byla naše poloha toho nešťastného rána. Všechno, co jsem toho trpkého dne, v té neatraktivní budově mohla udělat, bylo sepnout ruce nad svým nenarozeným dítětem a přemítat nad tím, jak bez otce a jeho ochrany přestojíme všechny ty rodinné bouře. Byl tenkrát pryč sotva týden, a i když ho matka stále vídala ve svých snech, obě jsme se cítily vydané všemu napospas a samy.

Abych řekla pravdu, otec si všechny své záležitosti dal do pořádku dlouho předtím, než upadl do svého konečného, fatálního komatu. Dokonce si předtím, než všechno obstarávání svěřil svým nejoddanějším zaměstnancům, zorganizoval i svůj vlastní pohřeb. Měla to být jednoduchá ceremonie bez květin, jen s několika chvalozpěvy.

Aby vzdal poctu mé matce, napsal si dokonce vlastní nekrolog, jenž měl vyjít právě v den jeho smrti. Aldo Gucci, napsal, po sobě zanechává svou ženu Brunu Palombo a svou družku Olwen Price. Některé z italských deníků věrně přetiskly odlišení těchto dvou žen, přesně tak, jak to můj otec zamýšlel.

The New York Times však nikoliv. Dva dny po jeho smrti otiskli nekrolog, v němž citovali Johna F. Kennedyho, který otce popsal jako „prvního velvyslance italské módy“. Celý článek byl pak zakončen větou: „Pan Gucci po sobě zanechal manželku Olwen Price a tři syny, Roberta, Giorgia a Paola.“

Žádná zmínka o mé matce nebo o mně.

Bylo to až příliš jasné opomenutí, pravděpodobně osnované druhou rodinou. Nemohly jsme s tím však vůbec nic dělat. Stejně jako jsme se nemohly bránit žádné z nepříjemností, které se o otci po jeho smrti psaly. Právně, a to ještě po dlouhou dobu, jsem byla nucena zůstat tak neviditelnou, jak to jen šlo, se zákazem vyzradit komukoli pravdu.

Až doteď.

Po dvaceti pěti letech přicházím s dosud nezveřejněným příběhem – příběhem mého otce, mé matky a celosvětového impéria, které radikálně zformovalo životy nás všech.

Nyní je na mně, abych vyprávěla.

JEDNA

Roky po otcově smrti nebyly pro mou matku ani pro mě dvakrát jednoduché. Náš vztah měl vždy spoustu trhlin a obě jsme byly sžírány mnoha vlastními problémy. To vše se po jeho smrti ještě zhoršilo.

Okradena o muže, jenž se nám stal otcovským vzorem, přítelem, manželem a synem – vším – byla má matka přemožena nekonečným zármutkem a strachem. Bez té velké síly, která nás neustále hnala kupředu, si připadala úplně vykořeněná. Jakkoli jsem se ji snažila utěšit, vždycky mě odehnala. Až jsem nakonec byla příliš zaneprázdněná, abych to zkoušela pořád znovu. Rozpadalo se mi manželství. Měla jsem novorozené dítě a spadlo na mě projednávat s právníky náležitosti otcových majetků. Na truchlení nebyl prostor. Nebyla jsem schopna být světlem pro svou matku, připadala jsem si úplně bezmocná, když se chudák snažila vyrovnat se svou velkou ztrátou, a na nějakou dobu jsem ji tomu prostě nechala úplně napospas.

Její bezradnost dokonale uzavřela veškeré naše komunikační kanály, a to v době, kdy jsme je obě potřebovaly nejvíc. V těch několika následujících letech jsme prakticky nebyly v kontaktu. Když mi bylo přes čtyřicet, přemýšlela jsem nad tím, jak mě poznamenala moje dvě manželství a jak moc se podepsala na mých třech dcerách. Z důvodů, jež jsem zatím nebyla s to pochopit, zdá se, přitahuji ten nesprávný typ mužů, následkem čehož vždy velmi trpím. Pravá láska – ta, již po léta dlouhého a komplikovaného vztahu sdíleli mí rodiče – ta mě obcházela.

Naštěstí jsem ale měla spoustu úžasných přátel. Ti mě však mohli jen podržet. Pomáhaly mi modlení a meditace, ale došlo mi, že problém byl trochu také v tom, že jsem se vlastně ani necítila nijak potrestaná. Své prarodiče jsem nikdy nepoznala, bratry jsem v podstatě neznala. Otce se mi podařilo trochu poznat až v posledních letech jeho života a má vlastní matka pro mě i nadále zůstávala velkým tajemstvím. Čím víc jsem se ponořovala do své vlastní duše, tím víc mi docházelo, že má často chabá životní rozhodnutí vyvěrala z mého rozbolavělého dětství a dysfunkčních rodinných vztahů. A abych se mohla pohnout z místa, musela jsem se vrátit zpátky tam, kde to začalo, a vyrovnat se se svou vlastní minulostí.

Nakonec mě napadlo, že by možná mohlo pomoci napsat knihu o mém otci. Chtěla jsem zaznamenat naše životy s ním tak, jak jsme to prožívali – jako kronika pro mou současnou rodinu. Doufala jsem, že budu s to předat svým dětem věrohodné memento, ne senzacechtivou realitu přikrášlenou vyprávěním jiných. Za nejdůležitější jsem považovala to, že si Aldo Gucci zasloužil mít své právoplatné místo v historii, a to nejen díky svému podílu na založení značky Gucci, ale také jako průkopník ikonického hesla „Made in Italy“, značky kvality známé všude ve světě.

Co jsem však nečekala, bylo, že mě mé bádání zavede zpět k matce. Po letech vzájemného odcizení jsem byla konečně schopná porozumět tomu vzácnému poutu, které mezi sebou s otcem měli, a dokázala jí právem přiznat všechny zásluhy.

Mé prozření začalo v roce 2009, kdy jsem ji navštívila v Římě. Po až politováníhodných šesti měsících nekomunikace, provázených jen několika málo telefonními hovory, jsem najednou seděla vedle ní a mluvily jsme. A doufala jsem, že se z její dlouhé životní cesty dozvím také něco o sobě samé, a tak jsem mluvila o svých zážitcích a cestách za posledních několik měsíců, a to včetně návštěv několika spirituálních očist. Pochopila, že se stále ještě snažím najít sebe samu.

„Setkala jsem se s mnoha zajímavými lidmi a spousta z nich mi pomohla si uvědomit, kolik mezer mají moje vzpomínky na dětství,“ řekla jsem jí a snažila se být jemná. „Vlastně tam mám jenom jednu velkou černou díru. Vím, že jsem se na to vlastně nikdy neptala, ale vím toho tak málo o době, kdy jste byli s tátou mladí a zamilovaní. Moc ráda bych se dozvěděla něco víc!“

Z matčina výrazu a řeči těla jsem pochopila, že směr, kterým se snažím naše povídání stočit, jí není vůbec příjemný a že by o těchto věcech raději nemluvila. Pokaždé když jsem se na to v minulosti snažila zavést řeč, odvedla ji jinam se slovy, že už si na to nepamatuje nebo – ještě výmluvněji – že si vlastně ani vzpomenout nechce. Její zvyk uzavírat všechno v sobě a nikdy nikomu nic neříct a zanechávat mě celou dobu v temné nevědomosti bylo něco, na co jsem byla zvyklá – vzorec, podle kterého jednala celý můj život. Bála jsem se tedy, že ani teď se na jejích návycích nic nezmění.

Určitě, nedůvěřivě si mě změřila pohledem, pokrčila rameny a zeptala se: „A k čemu by to vůbec bylo? Po takové době…“

„No, řekla bych, že trocha otevřenosti by nám jen prospěla,“ opáčila jsem. „Vím, že ses vždycky cítila spíš nepochopená.“

Chvíli na mě jen tiše zírala. Když se zničehonic napřímila, zvedla a vydala do ložnice, napadlo mě, že jsem asi zašla až příliš daleko a že náš rozhovor skončil. Ale něco z toho, co jsem jí toho dne řekla, v ní muselo rozeznít dávno zapomenutou strunu, protože se za chvíli vrátila s koženým pouzdrem zdobeným známou insignií firmy Gucci. Když mi ho podávala, řekla: „Tvůj otec mi napsal mnoho dopisů. Schovala jsem si všechny. Na, vezmi si je, chci, abys je měla.“

Až do té vzácné chvíle v prosluněném bytě mé matky jsem neměla nejmenší tušení, že jí vůbec kdy můj otec napsal třeba jen řádku. Žil zkrátka v neustálém poklusu a nedokázala jsem si představit, kdy by si tak asi mohl najít čas k napsání tolika lettere d’amore (milostných dopisů).

Držela jsem ale moudře jazyk za zuby, otevřela pouzdro a vytáhla z něj balík dopisů – některé na modrém dopisním papíře, jiné na hotelovém hlavičkovém, některé psané na stroji a jiné otcovým typickým rukopisem – všechny v italštině. Vzácný archiv jejich vzájemné lásky a dvoření z let 1958–1961 byl také doplněn mnoha telegramy ze zámoří. Proč jen si všechny tyhle dopisy nechávala více než padesát let?

Jak jsem je rychle projížděla očima, pohled mi padl na větu: „Můj poklade, lásko moje, neopouštěj mě! Nenič to nejkrásnější, co mě v životě potkalo… neodháněj mě od sebe; to, co cítím, není jenom poblouznění, ale skutečná, nekonečná láska.“

Nemohla jsem téměř uvěřit tomu, co jsem četla. Matka mě chvíli pozorovala, zatímco jsem se přehrabávala jejími dopisy, pak se zvedla a šla postavit na čaj. „Jsou to nádherná psaná,“ řekla zjihle zpoza dveří. „Tvůj otec to opravdu náramně uměl se slovy. To byla jedna z prvních věcí, které mi na něm učarovaly.“

„Přečteš si je se mnou?“ zeptala jsem se jí, ale ona vztyčila ruku a zavrtěla hlavou.

„To nemůžu. Pamatuju si, jaké pocity ve mně vyvolávaly tehdy před lety. To mi stačí.“

Moje oči se zalily slzami, v té chvíli mi došlo, že mi právě dala do rukou to nejcennější dědictví. Dvě desetiletí po otcově smrti mi otevřela okno do jejich společného tajného života. A já jsem poprvé mohla nahlédnout do příběhu, který mi byl po tak dlouhou dobu skryt.

„Ale to je přece něco úžasného, mami!“ vydechla jsem.

„Je,“ přikývla. „Bylo to jako fiaba (pohádka) – ale ne úplně nutně ta, co mívá dobrý konec.“

Její dar byl začátkem mého snažení dát dohromady skládačku životů mých rodičů a snad také toho mého. Ze slov mého otce tryskaly tisíce otázek. A na spoustu z nich mi pak matka v několika nadcházejících letech také dala odpovědi. Následné bádání mě zavedlo zpátky na spletitou cestu k mým florentským a římským kořenům, což mi pomohlo objasnit spoustu souvislostí.

O „sáze“ rodu Gucci už toho bylo napsáno tolik – a až příliš mnoho prostoru bylo věnováno hlubokému pádu mého otce a hořkosladkým rodinným vztahům vedoucím k nejednomu skandálu, následnému rozvodu, a dokonce vraždě. Naopak opravdu maličko je známo o tom úžasném muži, kterým byl, a o nekonečné lásce, již choval k mé matce.

Skrz sílu jeho vlastních slov jsem objevila svého otce jako vášnivého a citlivého muže, ostře kontrastujícího s jeho veřejnou pověstí necitelného prezidenta společnosti vládnoucího železnou pěstí. Získala jsem vlastně úplně novou perspektivu nazírání ortodoxní lásky mých rodičů ve zlatém věku la dolce vita (sladkého života). To byl pro mě opravdu niterný prožitek, který snad trochu zacelil mé rány z dětství. Došla jsem nejen k pochopení všech otcových strastí a trápení, ale také oběti, kterou musela má matka přinést již jako mladá žena odsouzená k životu milenky a dlouhodobé společnice neopěvovaného hrdiny moderní Itálie.

A na své pouti se konečně cítila na to se mi otevřít a ukázat mi doposud nespatřeného Alda Gucciho – z něhož jsem až ke konci jeho života mohla vidět pouhé drobné záblesky. „Existovala ještě jiná jeho stránka,“ trvala na svém matka. „Ta, kterou jsem znala jen já. A to byl skutečný Aldo.“

A jak mi ho postupně odhalovala, dovolila mi také poprvé v životě nahlédnout na sebe samotnou jeho očima.

Table of Contents

JEDNA