Jeanne Betancour

Príliš veľa poníkov

Pony tím 6

VYDAVATEĽSTVO

ARKUS

Ukážka z elektronickej knihy

PONY PALS, BOOK 6: TOO MANY PONIES

Text copyright © 1995 by Jeanne Betancourt

Illustrations copyright © 1995 by Scholastic Inc.

All rights reserved. Published by arrangement with

Scholastic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA

Translation © by Tomáš Mečíř, 2016

Slovak edition © by ARKUS, 2016

Z anglického originálu Too Many Ponies,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Scholastic Inc. v roku 1995, preložil Tomáš Mečíř.

Vydal ARKUS, s.r.o., Senica, v roku 2016

ako svoju 366. publikáciu.

Prvé vydanie

Aktuálny zoznam našich publikácií s možnosťou objednávok nájdete na internetovej adrese:

www.vydarkus.eu

ISBN 978-80-8103-088-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Pre originálnu Pony kamarátku Jean Feiwel

Autorka ďakuje Marii Genovesi, Elvii Gignoux a Marii Nation za to, že svojimi znalosťami o koňoch obohatili tento príbeh.

Vďaka patrí i Helen Perelman za jej šikovnú a citlivú úpravu rukopisu.

1

Pam má novú prácu

Pod veľkým javorom sa pásla Svetluška. „Hej, moja,“ zavolala Pam Crandalová. Poník zodvihol hlavu a priklusal k nej. Svetluškina gaštanová srsť bola rovnakej červeno-hnedej farby ako jesenné listy na javore.

Poník jemne vrazil Pam do pleca a zaerdžal na pozdrav. Pam pohladila Svetlušku po nose.

„Dobrý poník,“ pochválila ho.

Vytiahla z vrecka jablko a dala ho Svetluške. Za-tiaľ čo poník chrúmal pochúťku, Pam pozorovala dva poníky vo vedľajšom výbehu. Panima mama vyučovala jazdu na koni, preto boli u Crandalovcov vždy nejaké kone. Tento rok mala pani Crandalová veľa mladých žiakov a potrebovala viac poníkov. Pam sprevádzala mamu na konskú farmu pána Olsona, kde jej pomohla vybrať dva poníky. Teraz s potešením sledovala, ako sa poníky pasú vo výbehu.

Svetluška štuchla do vydúvajúceho sa Pamin-ho vrecka na kabáte. Pam pohladkala pekné biele znamienko na poníkovom čele. „Už nie,“ povedala. „Ak zješ priveľa jabĺk, bude ti zle.“

Nechala Svetlušku tam a prekĺzla cez plot do vedľajšieho výbehu. Dva nové poníky, Fliačik a Sedmokráska, ju neprišli pozdraviť. A Pam sa za nimi nevybrala. Namiesto toho si vzala do každej ruky jedno jablko a čakala.

Fliačik priklusal k Pam, uchytil jablko a vrátil sa na opačnú stranu výbehu. Pam sa veľmi páčili fľaky na jeho chrbte. Poník plemena appaloosa vyzeral, akoby ho pofŕkali farbou.

K Pam sa medzitým obozretne približovala aj Sedmokráska. „Poď sem, Sedmokráska,“ povedala Pam malému zlatožltému shetlandskému poní-kovi. „Toto je pre teba.“ Sedmokráska podišla bližšie a opatrne si vzala jablko z Paminej ruky.

Pamina mama to sledovala spoza plota. „Som rada, že Fliačik a Sedmokráska sa s tebou začínajú zoznamovať,“ podotkla.

„Je skvelé, že sú tu,“ povedala Pam.

„Potrebujem, aby si mi ich pomohla zacvičiť,“ pokračovala mama. „Som príliš vysoká na to, aby som na nich mohla jazdiť sama.“

Pam si spomenula, ako jazdila na každom z poníkov po jazdeckom okruhu pána Olsona, za-tiaľčo mama sa prizerala. Obe sa zhodli na tom, že poníky sú dobre trénované. Avšak Pam vedela, že budú potrebovať ešte ďalší výcvik.

„Kým na nich budú môcť jazdiť moji noví jazdci, poníky sa toho budú musieť veľa naučiť,“ vysvetľovala Pamina mama. „Tohto roku mám veľa začínajúcich jazdcov.”

Pam pohladila Sedmokrásku po nose, sfarbenom do zlatista. „Pomôžem ti, mami,“ prikývla.

„Zaplatím ti,“ navrhla mama.

„Možno si konečne nasporím dosť peňazí na to, aby som si kúpila nové sedlo,“ zaradovala sa Pam.

Pam už päť rokov používala sedlo z výpredaja. Bolo staré, vyzeralo ošúchane a Pam by chcela nové. U pána Olsona videla perfektné sedlo. Bo-lo z lesklej tmavohnedej kože, nemalo nijaké vyblednuté miesta a veľkosťou sa presne hodilo pre ňu a pre Svetlušku.

Pani Crandalová prerušila jej úvahy o sedle. „Dnes ráno by sme mali začať pracovať s Fliači-kom a Sedmokráskou,“ navrhla. „Môže byť?“

„Jasné,“ prikývla Pam. „Chystala som sa, že si pôjdem spolu s Annou a Lulu zajazdiť po našom chodníku. Ale poviem im, že dnes nemôžem.“ Pam vedela, že keď sa jej priateľky dozvedia, že sa bude venovať výcviku poníkov, pochopia to.

„Tak teda priveď Fliačika o desať minút do stajne,“ povedala mama.

Pam sedela na plote, ktorý rozdeľoval oba výbehy, a počítala. Koľko si už našetrila na sedlo? Koľko ešte bude potrebovať na to prekrásne, čo videla u pána Olsona?

Keď začula, ako Svetluška šťastne zaerdžala, prestala riešiť svoj matematický problém a zdvih-la hlavu. Uvidela, ako po chodníku prichádza-jú Anna a Lulu na svojich poníkoch Orieškovi a Snehulienke.

Anna a Lulu zosadli z poníkov a viedli ich cez bránku do výbehu. V tej chvíli už bola Svetluška pri nich a všetky tri poníky na seba priateľsky erdžali a štuchali sa.

Pam sa stretla s priateľkami a ich poníkmi uprostred výbehu.

„Dnes je perfektný deň na jazdenie,“ prihovorila sa Pam Lulu.

„Nemôžem sa dočkať, až budeme na tých chod-níkoch okolo Mudgeho ulice,“ dodala Anna.

„Poďte sa najskôr pozrieť na naše nové poníky,“ navrhla Pam.

Keď tri dievčatá a ich poníky dorazili k plotu, Anna zvolala, „Tie sú také rozkošné!“

„Sedmokráska má presnú farbu palomino,“ poznamenala Lulu.

„A je veľmi milá,“ povedala Pam priateľkám. „Oba poníky sú skvelé.“

„Ako sa znášajú so Svetluškou?“ zaujímala sa Lulu.

„Ešte sme ich nedali dohromady,“ povedala Pam. „Ale ponad plot sa už zoznamovali.“

„Myslím, že Svetluška by bola radšej so Sne-hulienkou a Orieškom,“ mienila Anna.

Pam s ňou súhlasila. Tak ako Pony tím, aj ich tri poníky boli tými najlepšími priateľmi. Pam pohladkala Svetlušku po dlhej hladkej šiji.

„S Orieškom a Snehulienkou budeš dnes v no-ci,“ oznámila poníkovi. „Dnes budeme spolu no-covať v stajni.“

„Budú spolu aj celý deň,“ pripomenula Lulu Pam. „Veď sa chystáme jazdiť po chodníkoch. Tak poďme. Do sedla.“

„Budem pomáhať mame zacvičovať nové po-níky,“ povedala Pam. „A hádajte čo? Aj mi za to zaplatí. Na nové sedlo budem mať dosť peňazí oveľa skôr, než som si myslela. A pán Olson predáva jedno, ktoré je perfektné, Je použité, ale vyzerá ako nové.“

Dievčatá z Pony tím si spoločne tľapli a zakri-čali: „V poriadku!“

„Začínam už dnes,“ dodala Pam. „Takže s vami nemôžem ísť jazdiť.“

„Ale veď sme si to naplánovali!“ namietla Anna. „Chystáme sa preskúmať chodníky okolo Mudge-ho ulice.“

„Môj oco mi rozprával o starom meste, ktoré tam kedysi bolo,“ povedala Lulu. „Ideme hľadať miesta, kde stáli domy.“

V tej chvíli zo stajne zakričala Pamina mama. „Pam, chyť Fliačika a priveď mi ho dnu, Začneme s ním.“

„Okej,“ zavolala Pam naspäť.

„Mohli by sme na teba počkať,“ navrhla Lulu.

„Musím trénovať dva poníky,“ odvetila Pam. „Bude to trvať dlho.“

„Chceš povedať, že dnes s nami vôbec nemôžeš ísť jazdiť?“ spýtala sa Anna.

Pam prikývla.

„Tak teda asi pôjdeme bez teba,“ nešťastne si povzdychla Lulu.

„Ale potom sa sem vráťte,“ pripomenula Pam priateľkám. „Navečeriame sa a prenocujeme v staj-ni. Bude to zábava.“

„Iste,“ prikývla Anna.

„Uvidíme sa neskôr,“ dodala Lulu.

Lulu a Anna viedli poníky von na Riddleho ulicu a Pam sa vybrala po nového poníka. Premýšľala, ako by Fliačika čo najlepšie chytila, keď vtom začula, ako Svetluška zafŕkla. Pozrela sa na opač-nú stranu výbehu. Svetluška pobiehala hore a dole pozdĺž plota hraničiaceho s Riddleho ulicou. Poník znovu zafŕkal. Čo sa to so Svetluškou porobilo?

2

Opustená

Pam sa rozbehla krížom cez výbeh. „Svetluška, Svetluška, to je v poriadku,“ volala na poníka.

Nespokojný poník si Pam nevšímal a ďalej pobiehal sem a tam popri plote. Pam si uvedomila, že Svetluška chcela ísť s Orieškom a so Snehu-lienkou.

Dokonca aj rodinnému psovi Klbkovi bolo jas-né, že Svetluška je rozrušená. Klbko nepobiehal okolo Svetlušky tak, ako to zvyčajne robieval. Namiesto toho sedel vedľa Pam a skuvíňal. Pam pohladkala psa po hlave a ubezpečila ho, že všetko bude zase dobré.

Keď Anna, Lulu a ich poníky zmizli z dohľadu, Svetluška konečne prestala pobiehať a pomalým krokom sa vracala k Pam.

Pam si oprela hlavu o horúci bok poníka. Počula a cítila, ako Svetluške divoko bije srdce.

„Prepáč,“ povedala.

Svetluška sa pozrela smerom k Riddleho ulici a zaerdžala.

„Ja viem,“ prikývla Pam. „Sú to aj moje najlep-šie priateľky. Dnes večer budeme všetky spolu.“

Kým Pam utešovala poníka, premýšľala o Pony tíme, o Anne Harleyovej a Lulu Sandersovej.

Pam a Anna sa zoznámili ešte v škôlke. Hneď v prvý deň Anna prstom nakreslila velikánskeho červeno-žltého poníka. Pam povedala Anne, že je najlepšia maliarka z celej triedy. Celý deň sa roz-právali o poníkoch a stali sa z nich tie najlepšie priateľky.

Pam si uvedomovala, aké má šťastie, že jej rodičia majú poníky rovnako radi ako ona. Jej mama vyučovala jazdu na koni a jej otec bol zve-rolekár. A poníka mala Pam vlastne odjakživa. Ale Anna dostala poníka až vtedy, keď mala desať. Bolo to približne v tom čase, kedy sa Pam a Anna zoznámili s Lulu Sandersovou a Snehulienkou.

Lulu prišla do Wigginsu bývať k starej mame, pretože jej otec sa v odľahlej divočine venoval výskumu zvierat. Avšak teraz bol už pán Sanders späť vo Wigginse a písal článok o čiernych medveďoch. Pam bola rada, že Lulu a jej otec sú znovu spolu. Boli si veľmi blízki, pretože Lulu nemala mamu – zomrela v čase, keď bola Lulu ešte malá.

Poníky Anny a Lulu bývali vo výbehu za An-niným domom. Dvojkilometrový chodník – chod-ník Pony tímu – spájal ich výbeh s výbehom Crandalovcov, kde bývala Svetluška. A tak mohli dievčatá z Pony tímu veľmi jednoducho chodievať jedna k druhej na návštevu na poníkoch.

Pam zbadala, ako na ňu z dvier stajne máva mama. „Už si chytila Fliačika?“ zakričala.

„Idem na to,“ zavolala jej Pam naspäť.

Pam sa zahľadela Svetluške do očí. Poník sa upokojil a znovu dýchal normálne. „Prepáč, že nemôžeš byť so svojimi priateľmi,“ prihovorila sa Svetluške. „Teraz mám totiž prácu. Čoskoro budeme mať dosť peňazí na nové sedlo. Bude sa ti to páčiť.“

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

Pam má novú prácu

2

Opustená

3

4

5

6

7

8

9

10