Text © 2016 by Alex Strieženec

Illustrations © 2016 by Natália Práznovská

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5237-0

„Mohol by som byť pán Umelec. Niekto,” hudie si Andy popod nos nalievajúc si už bohviekoľký pohár vodky. Popravde mu whisky alebo bloody mary chutili viac, lenže whisky je príliš drahá, s bloody mary sa mu zasa nechcelo prplať. Sedel pohrúžený sám do seba, neschopný vyvinúť čo i len toľko úsilia, aby stlačil vypínač na zaprášenom televízore v rohu svojej izby. Neurobil tak napriek tomu, že tá sivo-čierna škatuľa mu už mnohokrát poslúžila ako verná družka, keď počas dlhých trpkých chvíľ, aj keď iba mierne, ale predsa len utišovala jeho pocit samoty.

„Mohol by som byť pán Umelec... Veď raz aj budem.” Cítil sa ako spevák pútnických piesní, ktorý však prešľapuje stále na tom istom mieste. Zdvihol pohár a poriadne si logol. Alkohol sa ako zlenivený elektrický prúd vo vedení rozlieval do jeho končatín. Pomaly sa dostal aj tam, kde oň bola najväčšia núdza: do mozgu. Do polovice prázdna fľaša svedčila o tom, že zasa popustil uzdu svojmu alkoholizmu. Mimochodom, bol hrdý na to, že väčšinou ho vie zabrzdiť. Veď aj mal byť na čo, keďže vedel, ba cítil, že visí len na vlásku nad priepasťou, z ktorej by už nebolo návratu. Napriek tomu, že ten tenký vlások bol už veľakrát napnutý na prasknutie, zatiaľ ho vždy zachytil. V takých chvíľach, keď sa len ako-tak vyškriabal z pasce nastavenej alkoholom, pochytil ho panický strach a sám sebe naordinoval prísnu liehovú diétu.

Srať na všetko – kopol do vzduchu smerom k zdanlivému protivníkovi. Znova si upil pálenky z pohára, ľudovo nazývaného horčičák. Nebol prieberčivý, chutilo mu naozaj hocičo, aj sa tým často a hrdo chválil. Ako vravieval, vypil by aj prd starej baby, no už dávno zistil, že najkratšia cesta k omámeniu vedie cez tvrdý alkohol. A veru Andy bol od opojenia extrémne závislý. Lenže ono je ako hojdačka, ktorú keď príliš rozhojdáš, tak z nej vyletíš. Hoci, inak je príjemná. Andy bol v tých časoch presvedčený, že nič nemôže byť nudnejšie, ako prežiť celý život v pokojne sa kolíšucej hojdačke. Pochopiteľne, je to pohodlné.

Andy sa práve chystal vystúpiť z podobnej, lenivo sa kolíšucej hojdačky – požiadal o vízum.

*    *    *

Život sa dookola opakuje. Tak ako v predvečer vycestovania alebo skôr úteku, aj teraz si uľavil: srať na všetko. No toto sa už dialo na mäkkom poťahu čakárenskej lavičky Západnej železničnej stanice vo Viedni. Vo vrecku ho hriala ploskačka, jeho duševná opora. Túto lesklú kovovú fľašku mu Lívia darovala k narodeninám ešte v časoch, keď netušila, že každý darček, ktorý ho nabáda k pitiu, môže pre Andyho znamenať vážne nebezpečenstvo. Fľaštička v tomto prevedení je ozaj bizarný výtvor: veď ploskačka je barličkou a útechou ožranov a nadnospadnutých. Už len svojou lacnotou. Ploskačka v luxusnom prevedení je naozaj divná kombinácia.

*    *    *

Vzlykal nemo, bez sĺz. Onoho času sa zaprisahal, že nikdy neopustí svojho jediného syna. Veď aj sám to zakúsil, detské srdce vie ukrutne bolieť. Najskľučujúcejší zážitok z detských čias mal nevymazateľne vpálený do mozgu.

Rozvod jeho rodičov bol už neodvrátiteľný, jeho otec prichádzal domov len raz za čas. Ako vtedy, keď sa v jedno jarné popoludnie znenazdajky objavil a našiel ho doma samotného. Pozbieral mu pár vecí, posadil ho do ošúchanej služobnej warszawy a odviezol k starej mame na vidiek. Ešte aj dnes si pamätá s ničím neporovnateľný pach starého automobilu, ktorý vtedy vnímal ako vôňu. Ako aj čudný pocit viny, ktorý ho priam škrtil a paralyzoval na celom tele. Za iných okolností by bol v siedmom nebi, keby ho otec vzal so sebou povoziť sa, teraz ho však napĺňal neopísateľný smútok.

Starkú mal rád aspoň natoľko ako svoju vlastnú mamu. Skoro polovicu svojho kratučkého života strávil v jej vidieckom dome, kde mali psíka, mačku, skoro ráno ich budilo kikiríkanie kohúta a zadná časť dvora bola plná skrýš. Zbožňoval to tu, teraz ho však kváril čudný pocit. Nebol si presne vedomý významu celej akcie, no toľko ešte aj svojim detským rozumom pochopil, že sa voči mame dopúšťajú akejsi zrady. V spleti výčitiek svedomia aj sám seba zaradil do tábora sprisahancov. Nemenej bolestivý bol fakt, že medzi zradcov patrila aj milovaná starká. Ešte aj večer, keď už ležal v posteli, predtým, než ho premohol spánok, sa celkom omámený smútkom kŕčovito držal naškrobenej periny.

Na druhý deň ho zobudilo slnečné vidiecke ráno. V susedstve už dávnejšie objavil rozheganý strieborno-červený pretekársky bicykel. Predtým často myslieval na to, ako dobre by bolo povoziť sa na ňom, preto ho príjemne prekvapilo, keď sama starká navrhla, aby si ho požičali. V tých časoch boli pretekárske bicykle stredobodom jeho života. Predstavovali vrchol jeho túžob. Často sa pozabudol pred jediným železiarstvom v mestečku, kde bývali. S očami naširoko otvorenými postával hoc aj celé hodiny pred nablýskanými bicyklami voňajúcimi olejom. Predavači v modrých zásterách sa na seba sprisahanecky usmievali a trpeli jeho prítomnosť, ba potajomky mu možno aj závideli rojčenie, ktorému sa vedel tak úprimne oddávať. Ak sa náhodou stalo, že niektorý z objektov jeho túžob, teda obľúbený bicykel, si našiel majiteľa, mal pocit, ako keby ho bol niekto okradol.

Ten požičaný bicykel musel byť voľakedy naozaj parádny, lenže čas ho dosť poznačil. A predsa, keď uchopil kormidlo tvaru baraních rohov, nohu v podkolienke preložil popod tyč a visiac na jednu stranu začal šliapať na pedále, starý bicykel mu opeknel. Od šťastia celý bez seba šliapal tam a naspäť poriadny kus tu trávnatej, tu zaprášenej cesty medzi maliniskom a zarosenými irismi. Fantázia ho práve vyniesla až nad oblaky a potlačila do úzadia jeho smútok. Cítil sa ako ozajstný pretekár, presne taký, akých pozoroval počas tréningu, ležiac v jarku na kraji cesty. Medzitým starká, aby mu spravila radosť, práve miesila cesto na slivkové guľky. Andy ich mal nesmierne rád a vedel, že ho čaká dupľovaný pôžitok, obvykle sa mu ušla aj šťava zo slivkového kompótu. Zo snenia v ríši fantázie ho vytrhol hlas jeho mamy.

„Obliekaj sa, ideme domov!“ povedala zdanlivo pokojne, pričom len ťažko skrývala svoje rozhorčenie. Zvyšok chlapcových vecí zozbierala do sieťovky. Andy bol od toho všetkého ako omráčený a jeho duša tíško plakala. Bicykel oprel o stenu a začal sa obliekať.

Starká všetko rezignovane sledovala s bezmocnosťou previnilých, no pri odchode to z nej vyletelo: „Tak vidíš, varím slivkové gule a ty odchádzaš.“

Vďaka tomu sa Andy ešte skrúšenejšie klátil po tej istej ceste, po ktorej sa pred chvíľou radostne bicykloval. Keď sa tak nad tým zamýšľa, dodnes nechápe, ako to, že nezačal hlasno vzlykať, kričať, zavíjať. Detské srdce vie ukrutne bolieť.

Poobzeral sa, či ho niekto nesleduje a odpil si z ploskačky. Riadne si cucol. Konečne mal pocit, že dorazil. Ak vôbec niečo také existuje, tak práve dosiahol vrchol alkoholového opojenia. Len kúsok od bezváhového stavu. Tak toto by sa oplatilo zakonzervovať. Tu by bolo treba zastať a fľašu zahodiť do chrómovaného smetiaka čakárne. Teraz by bolo načim zatiahnuť záchrannú brzdu. Prečo vševediace mozgy doteraz nevynašli zázračný dávkovač, ktorý by ľudstvo udržiaval v opojení práve na tejto úrovni? A prišlo by kráľovstvo božie, nekonečná nirvána... Namiesto toho nás iba mučí ustavičná túžba: ešte, ešte, ešte. Pažravé pokušenie. Pasca slopania.

Pil rád osamote ako strážcovia majákov. Počas rokov ho táto metafora o strážcoch majákov celkom opantala. Vplyvom pomaly, ale vytrvalo nalievaného alkoholu a samoty potom postupne skĺzal do bahna sebaľútosti. V takýchto chvíľach sa považoval za veľkého umelca. Za spisovateľa, ktorý bohvie prečo nielenže ešte nenapísal svoje veľké dielo, ale nikdy nenapísal ani len čiarku. To mu však nebránilo v tom, aby mal pocit, že umenie má v krvi. Táto mánia ho ovládla skoro vždy, keď popíjal osamote.

Mal presnú predstavu, o čom to bude, ak sa raz odhodlá niečo napísať. Celý život plánoval pracovať na tom istom nekonečnom diele. Rôzne ľudské osudy chcel zviazať dohromady do jednej veľkej kytice. Portréty napísané kostnatými, suchými vetami, vylúhované romány o živote, miniatúrne roly pajácov pozemského divadla. Príbehy o lúzeroch, tupcoch, chamtivcoch, zhýralcoch, o sivých eminenciách, o odvážlivcoch aj psychopatoch.

Alebo o takých svetákoch, akým bol Gay.

Zoznámili sa počas letnej dovolenky pri mori v Chorvátsku. Nebolo toho jasnovidca, ktorý by bol v tých časoch predpovedal, že za niekoľko rokov sa celá republika pozliepaná Titovou zástavou zo dňa na deň ocitne v masakre krvavého besnenia. Andy vtedy s údivom pozoroval scenériu a napadlo mu, že Stvoriteľ určite miluje tunajších ľudí, keď im nadelil takú krásnu krajinu. Ani si nevšimol, že títo šťastliví ľudia rozprávajú rôznymi jazykmi.

Bolo leto zaliate slnkom. Horizont azúrového mora sa vnáral do bezoblačného indigovomodrého neba. Gay sa prevážal so svojou švajčiarskou priateľkou Suzan na odkrytom snehobielom bavoráku. Suzan bola štíhla, nie príliš pekná, no svojou mladosťou aj tak dosť príťažlivá blondínka. Úsmev z Gayovej tváre neschádzal snáď ani počas spánku. Plavé vlasy ako slama, modré oči, vyšportovaná postava, typ človeka, ktorý sa spriatelí s hocikým, koho považuje za primerane sympatického. Andy sa mu navidomoči pozdával a keď vysvitlo, že hovorí dosť dobre po anglicky, nič im už nebránilo skamarátiť sa. Gay sa narodil v Holandsku, no žil skôr ako svetoobčan, kozmopolitný tulák, ktorý, ako sám hovorieval, sa cíti doma všade tam, kde sú milé dievčatá a kde sa pre neho nájde dobrá práca. Zoznámili sa na pláži a keď sa Andy svojho nového priateľa spýtal, čím sa živí, ten mu naučeným pohybom podal ružovú vizitku. Stálo na nej: tanečník, jazzový trubkár, jazdec prekážkových dostihov, majster kuchár. Plus čašník. To už doplnil slovne. Potom vymenoval ešte aspoň tucet aktivít, ktoré vyskúšal počas svojho krátkeho jestvovania. Nefiguroval medzi nimi iba filozof, hoci Andy by mu po tom, čo ho lepšie spoznal, bol prisúdil aj toto povolanie. Avšak Gay v nasledujúcej chvíli predviedol, akým je super tanečníkom: schmatol Suzan za ruku, tá v letku skopla z nôh šľapky, načo v piesku predviedli divoký rock and roll na hudbu z plážových reproduktorov. Opaľujúce sa obecenstvo hodnotilo toto bezplatné predstavenie každý podľa svojho vkusu, buď úsmevom, alebo odvrátením pohľadu.

Andy, ktorý bol len o niekoľko rokov starší od Gaya, svojmu novému priateľovi úprimne závidel. Považoval ho za svetáka, ktorého životný štýl mu až desivo pripomínal ten, ktorý si vysníval ešte ako tínedžer. Osud to však chcel inak. V tridsiatke sa mu rozpadlo manželstvo, zunovala sa mu práca a začala ho gniaviť hlboká depresia. Utiekal sa k pijatike, čo jeho situáciu vôbec nezlepšovalo. Aby ukojil potrebu utiecť pred všetkým a pred všetkými, mohol si dopriať len dovolenku na Balkáne. Celú ju strávil v nepretržitom opojení chľastom. Po tom, čo sa spoznali, ho v tom podporoval aj Gay, keďže štedro platil jeho účty. Občas si spolu vypili a vtedy mu Gay rozprával o svojom predchádzajúcom živote, o tom, ako miluje jazz a trúbku a o tom, že trúbka je jeho osudom, jeho milenkou a vrahyňou zároveň. Andy nevedel, čo si má s touto tajomnou poznámkou počať.

Imponovalo mu, že Gay bol pod povrchom ozajstným filozofom, ibaže to úspešne maskoval svojím veselým životným štýlom. Všimol si, že Holanďan skoro vôbec nepije, napriek tomu je vždy bezprostredný a má dobrú náladu. Andy k tomu potreboval nemalú dávku alkoholu a aj vtedy bol v stave požehnanej eufórie len malú chvíľku. Keď to s pitím prehnal, zasa sa ocitol tam, odkiaľ vyštartoval – v hlbokom bahne depresie. Gay sa snažil nejako zareagovať na výlevy jeho srdca, tak mu navrhol, aby emigroval a vyhľadal ho v Zürichu, kde pracoval v jednej pizzerii. Ponúkol mu prácu a pomoc. Má tam vraj kamarátov, tiež hudobníkov. Však uvidí, ako sladkobôľne dokáže zaimprovizovať na trúbke...

*    *    *

Získať v socialistickom štáte devízový prísľub na vycestovanie za železnú oponu nebolo ľahké, ale ani nie celkom nemožné. Pokiaľ mu pamäť siahala, v jeho okolí vždy panovala protikomunistická nálada. „Radšej vstúp do kravského lajna, ako do strany,” dávala mu dobrú radu do života starká. Komunistom nikdy nezabudla, že jej v štyridsiatom ôsmom zoštátnili čajovňu, kde za starých čias servírovala elegantným zákazníkom pariaci sa zlatistý čaj a vanilkové koláčiky. Andy do seba dokonale nasal nenávisť ku komunistom panujúcu v rodine a bol presvedčený, že princíp rovnosti je princípom sivých myší, a ako taký je len utópiou. Jeho presvedčeniu protirečil iba fakt, že táto utópia už príliš dlho zväzovala ruky a myšlienky ľudí narodených vo východnom bloku. Andy bol však optimistom a dokázal perspektívne uvažovať. Veril, že raz, v ďalekej budúcnosti, neschopní a ctibažní pätolizači tak či tak privedú tento režim rovno do skazy. Svoj názor prejavoval slobodne vraviac, že obyčajnému robošovi sa aj tak nič nemôže stať. Popritom všetkom však vedel, že na dosiahnutie určitých cieľov sa s nimi musí spolčiť. Režim zo seba vypľúval tragikomické postavy, o ktorých chcel raz Andy písať. Napríklad o kádrovákovi, predtým šustrovi, ktorý podľa rodinnej legendy nevedel napočítať ani do troch, no napriek tomu v päťdesiatych rokoch rozhodoval o osude celej hromady ľudí. Medzi inými prekazil aj kariéru jeho otca.

Chcel napísať aj o dedinskom učiteľovi, ktorý musel ako päťdesiatšesťročný zmeniť prácu aj bydlisko. Prežil celý život pánu bohu za chrbtom ako dedinský učiteľ a dobrovoľný kultúrny referent. Bol miestnym kronikárom a ako amatérsky biológ a meteorológ celé desaťročia zapisoval, kedy napadol prvý sneh, kedy sa na jar vrátili lastovičky a s neutíchajúcim elánom každý deň zaznamenával do hrubého zošita aktuálne teplotné údaje. Na dôchodku plánoval spracovať klimatické osobitosti celého regiónu. Túto prácu vykonával veľmi rád, až zanietene. Ešte aj do strany vstúpil, aby učinil zadosť síce nepísanému, ale všetkým známemu pravidlu doby. Nešťastie prišlo vtedy, keď ochorel a strávil tri týždne v nemocnici. Zatiaľ čo on ležal nemohúci na lôžku, hlboko veriaca svokra, s ktorou zdieľali jednu domácnosť, zavliekla jeho tri deti k farárovi na sväté prijímanie. Vedela, že v očiach komunistických papalášov sa dopúšťa neodpustiteľného hriechu, no dúfala, že svoj vysnívaný cieľ sa jej podarí dosiahnuť tak, že sa jej zať o tom nedozvie. Dozvedel sa. Keď sa vrátil z nemocnice, na stole ho čakala výpoveď. Začala sa šialená záchranná akcia, telefonoval a vysvetľoval komu sa len dalo. Získal potvrdenie z nemocnice, ktoré jasne dokazovalo, že v kritickom čase ho práve operovali. Všetko nadarmo. Nemohol uveriť, že bude potrestaný, hoci nič zlé neurobil. Zo zúfalstva napísal aj prezidentovi republiky. Odpoveď bola stručná: jeho odvolanie sa zamieta po straníckej línii. Strašne ho to vzalo, stratil pevnú zem pod nohami. Jeho svokra na tom nebola o nič lepšie, uchýlila sa k samovražde. Zhltla všetky piluly z domácej lekárničky a život jej zachránil len včasný výplach žalúdka.

Aké vyhliadky má starnúci, potupený, nezamestnaný učiteľ? Odíde do hlavného mesta a zasadne k riadiacemu pultu plynární. Pracuje na tri zmeny, utiahnutý na robotníckej ubytovni. Počas voľných dní môže zájsť domov a ak bude neúnavne sporiť, raz sa k nemu snáď môže nasťahovať celá rodina do vlastného bytu. Koľko by mal vtedy rokov?

Iný komunistický týpek zas doslova obetoval svoj život strane. Upil sa na smrť. Všetci, čo ho poznali, ho považovali za rodeného politika. Už ako pubertiak sa obšmietal okolo miest, kde všemocná strana organizovala svoje schôdze a stretnutia. S uchom nalepeným na dverách do seba nasával frázy, ktoré neskôr ako mládežnícky a potom okresný funkcionár dobre zužitkoval. V tomto bode jeho kariéra zakrnela – pravdepodobne kvôli nevyčísliteľnému množstvu vypitých poldecákov. Hoci na okresnej úrovni patril k vplyvným papalášom, vždy zostal dieťaťom svojho mesta, s každým bol zadobre a pomáhal, ako vedel. Nikdy však nezobral peniaze v obáločke, to sa musí nechať. Bolo až neuveriteľné, čo všetko sa cez neho dalo vybaviť za niekoľko frťanov a zopár prívetivých milých slov.

Prijatie na vysokú školu i štátny byt, ktorý sa prideľoval zadarmo sociálne odkázaným. Alebo auto mimo poradovníka, čo bola v tom čase naozaj veľká vec. Vybaviť devízový prísľub sa popritom javilo ako detská hračka. Ukázalo sa, že tomu tak nie je, no napriek tomu Andymu pomohol a asi tri týždne predtým, ako odišiel na druhý svet, zavolal na príslušné miesto. V tom čase už alkohol v jeho prepitých útrobách dokončoval dielo skazy. Strácal sám seba. Po jednej z prehýrených nocí zazvonil pred dverami svojej matky, u ktorej ako starý mládenec býval, iba v trenírkach, lebo vo výťahu ho niekto obral o šaty aj o kožuch. Bol vymrznutý, potreboval sa schovať do tepla postele, odkiaľ už nikdy nevyliezol.

Na jeho pohrebe sa zišli nevídané zástupy ľudí.

*    *    *

Toxikológovia tvrdia, že alkoholik je zodpovedný iba za prvý dúšok, voči ostatným je už bezmocný. No samotní alkoholici si nikdy nič také nepripúšťajú. Je ťažké vzdať sa ilúzie slobodného rozhodovania. Presne na toto Andy myslel, keď sŕkal ďalšiu dávku v kupé uháňajúceho vlaku. V tomto bol on výnimkou: hoci sa ním nechválil, svoj alkoholizmus nikdy netajil. Akokoľvek sa snažil, nevedel si spomenúť na to, že by mali v rodine opilcov. Lekárska veda však tvrdí, že 10 percent celej ľudskej populácie je ohrozených závislosťou od alkoholu. Dá sa povedať, že postihnutí sú voči nemu bezbranní, či skôr sú tejto závislosti vydaní napospas. Vraj je to dedičné a zodpovedné gény môžu preskočiť hoc aj viac generácií, pokým po desaťročiach znovu vytrysknú u bohviekoľkého potomka.

*    *    *

Zürich, táto perla zaodetá do historických šiat, si Andyho úplne podmanila. Takisto ako vilová štvrť, kde celkom rýchlo našiel onú pizzeriu, Gayovo pracovisko. Tu sa mali stretnúť, no nestalo sa tak. Gay sa bez stopy vyparil: ani adresa, ani telefónne číslo. Vraj zmizol, zostala po ňom len ošúchaná igelitka s niekoľkými doškriabanými jazzovými platňami.

Majiteľ reštiky Roberto ho však prijal vrúcne. Tento žoviálny Talian s okrúhlou tvárou mu ponúkol prácu, vraj ak je ochotný čo-to porobiť okolo reštaurácie, na oplátku ho ubytuje a dostane aj nejaké peniaze. Andy sa rozhodol zostať, teda aspoň dovtedy, kým nevyhúta, čo si počne s toľkou slobodou.

Medzitým, čo sa sťahoval do tmavej komôrky po Gayovi s dverami na zadný dvor, ho náhle prepadla ukrutná samota. Zviezol sa na vŕzgajúcu posteľ a uvedomil si svoju bezvýchodiskovú situáciu. Cesta späť je zarúbaná. V hĺbke duše sa vzdal predchádzajúceho života. Išlo to oveľa ľahšie, než očakával. Najviac mu chýbal jeho synček, lenže s tým pocitom sa bude musieť zmieriť. Rozhodol sa sám. Toto bremeno bude vláčiť do konca svojho života. Pravdupovediac, nikdy nebude vedieť tú bolesť celkom prekonať. Občas myslel na svoju exmanželku Líviu a sám sebe sa čudoval, aká mu vie byť ľahostajná osoba, s ktorou prežil toľké roky vo všednej každodennosti. Uvedomoval si, že ona jediná ho spája so synom a s predchádzajúcim životom. Jeho rodičia už nežili, on sám bol neskoro narodený jedináčik, žiadneho ozajstného priateľa za sebou nezanechal, túto úlohu najnovšie naivne prideľoval Gayovi, a aj on ho sklamal. Roberto sa o ňom vyjadril dosť tajnostkársky, keď stroho povedal: „musel odísť“.

V čase, keď Andy opúšťal svoj domov, bol pripravený znášať následky, no hlavou mu vírila jedna otázka za druhou: Čo tu vlastne hľadá? A čo bude ďalej?

Aby mu dokázal svoju náklonnosť, Roberto ho v nedeľu pozval k sebe na rodinný obed. Pizzeria bola typicky talianska, no v tejto domácnosti mal pocit, ako keby obedovali v skanzene niekde na Sicílii. Rustikálny, nahrubo otesaný nábytok, obrovský dlhý stôl, masívne stoličky. Robertova rodina bola zastúpená dvoma dcérami a jedným synom. Doma bývala už len tá najmladšia, slobodná dcéra, ostatní – mladomanželia – prišli aj s partnermi, no zatiaľ bez vnukov. No aj tak sa ich všetkých zišlo okolo stola sedem.

Andymu sa hneď na začiatku podarilo uraziť hlavu rodiny tým, že si sadol na stoličku za vrch stola, čo Roberta viditeľne zarmútilo. Ostatní členovia rodiny sa ho okamžite zastali a vehementne sa pustili do svojho hosťa. Možno si neuvedomili, že pochádza z krajiny, kde už neplatia stredoveké rodinné tradície. Od tej chvíle prebiehal obed v mierne napätej atmosfére. Na stole nesmel chýbať tvrdý syr, pokrájaný na kúsky a servírovaný na drevených misách spolu s hroznom. Roberto bol hrdý na to, že syr pochádza priamo z jeho rodného kraja, kam sa každý rok vracia vlastnoručne ho vyrobiť, aby nikdy nechýbal na sviatočnom stole. Poctivá talianska rodina, aké poznal z filmov, pomyslel si Andy kým jedli, a začal byť zvedavý: kde je domáca pani? Možno už nežije, nepatrilo by sa vypytovať. Neskôr, keď mu červené víno dodalo guráž, sa však na ňu spýtal. Robertova usmievavá tvár sa zachmúrila ešte viac ako predtým. Mlčal. Miesto neho odpovedala staršia dcéra, vysvetlila mu, že s matkou sa nestýkajú pre jej neveru. Aby všetci dokázali, akí sú s otcom solidárni, na ich tváre vystúpila grimasa odporu a ľútosti. Mladšia dcéra ešte doložila: „vieš, u nás, v krajine odkiaľ pochádzame, zastávame názor, že muž môže ľúbiť aj viac žien, no žena smie patriť iba jednému mužovi“.

Zatiaľ čo sa Andy snažil rozmotať toto klbko logiky a morálky, Roberto spokojne skonštatoval, že rodina stojí bezvýhradne na jeho strane. Na tvár sa mu znova vrátil úsmev.

*    *    *

Na druhý deň v reštaurácii sa Andyho pohľad stretol s milým pohľadom Robertovej dcéry bujnej postavy a okrúhlej tváre, ktorá sa volala akože inak: Roberta. Ten pohľad nebol až tak celkom náhodný, Andy sa naň chystal a čakal len na vhodnú príležitosť. Ozval sa v ňom muž, na ktorého v poslednej dobe plnej udalostí celkom pozabudol, a to trochu upokojilo jeho rozorvanú dušu.

Cez deň bol zaujatý prácou, no nevedel si rady s osamelými nocami. V supermarkete objavil najlacnejšie portugalské červené, z ktorého sa za pár drobných dostatočne opil. Spočiatku, keď bol ešte bez peňazí, mu to pomohlo. Neskôr, keď už mal v ruke prvú výplatu, začal si kupovať značkový alkohol. Za necelých sto frankov si v supermarkete kúpil aj televízor. Keď ho po prvýkrát zapol, s prekvapením zistil, že časť jeho samoty sa vytratila. Malý prenosný čiernobiely televízor v ňom prebudil nostalgiu. V tom čase mu bolo ľúto, že farebné obrazovky vytlačili tie predchádzajúce. Náhle sa skončil čiernobiely svet plný snenia, v ktorom vyrástol. Bol toho názoru, že ten svet si má vyfarbiť každý sám. Je to vec fantázie, presne tak, ako naplniť suchý text životom, farbami, pocitmi. To mu však vždy išlo fajn. Fantazírovanie mu bolo na osoh aj vtedy, keď to niekedy robil sám sebe. Považoval za dobré znamenie, že na to znova dostal chuť. A veru, chuť narastala čoraz viac a zanedlho sa mu do svojej postele podarilo zvábiť aj Robertovu dcéru. Roberta sa milovala ako nemehlo, ale túliť sa, to teda vedela. Andy mal pocit, akoby sa vnáral do vystlanej kolísky. Alebo do tlstej babičkinej duchny.

„Zavri oči,” šepkal jej do ucha a ona tak urobila. Bez náhlenia rozopínal gombíky na jej blúzke, trochu sa nadvihla, čo mu uľahčilo blúzku jej vyzliecť. Ruka mu skĺzla nižšie, Roberta zdvihla bedrá a Andy jej pomaly sťahoval nohavičky. Za ten čas sa ich zrýchlený dych stával čoraz hlasnejším, až sa premenili na dychčiace klbko.

Bol vo vytržení, keď sa váľal po jej hodvábne mäkkom, teplom tele a jeho túžba tento pocit iba znásobovala. Vtedy mu nenapadlo, že mal radšej navliekať korálky.

*    *    *

Sotva päťročný, bol by veru radšej navliekal korálky. Raz sa stalo, že jeho sesternica ostala večer doma sama, jej rodičia odišli do divadla v hlavnom meste a vrátili sa neskoro v noci. Dievčina, vekom sotva v puberte, dosiahla, aby Andy spal u nich, vraj sa sama bojí. Ľahli si zavčasu. Najprv hrali Čierneho Petra, potom navliekali farebné korálky. Andy bol uchvátený kombináciou farieb, ktorú rozohrali korálky tisnúce sa jedna vedľa druhej. Neskôr sa sesternica vyzliekla donaha a jej bujaré obliny sa rozprestreli na posteli presne tak, ako teraz Robertine. Dievčina sa so vzrušenou zvedavosťou snažila vynútiť si od Andyho akýsi pohlavný styk, čo sa jej sčasti, nerátajúc orgazmus, aj podarilo. Andy sa spočiatku jedoval, radšej by bol navliekal korálky, no skoro ho opojil pocit slasti. Pohlavný pud sa skrýval niekde tam v detskom podvedomí a naraz, ako džin vyslobodený zo zázračnej lampy, obdaril ho erekciou. Nikdy viac sa do tej lampy nevrátil, čo neskôr zapríčinilo množstvo platonických, pridusených túžob a neuhasiteľných ľúbostných požiarov. Tento predčasne vyslobodený duch kašľal na to, že Andy by bol vtedy radšej navliekal korálky.

Dievčina ho prosila, aby o tom naveky mlčal, a on to dlhé roky aj dodržiaval.

*    *    *

Gay sa konečne ozval. Z Amsterdamu. Na konci krátkeho telefonátu ho poprosil, aby nikomu neprezradil, kde sa nachádza. Vraj neskôr ešte zavolá a všetko mu vysvetlí. Jeho hlas znel matne a tupo ako slová prichádzajúce z hlbín mora. Andy sa nakoniec dozvedel o Gayovej temnej minulosti úplne nečakane.

V jedno neskoré nedeľné popoludnie sa v reštaurácii zjavili dvaja zákazníci: vysoký muž pripomínajúci indiána v spoločnosti nápadne príťažlivej hrdzavej ženy so zelenými očami. Títo dvaja sa k sebe na prvý pohľad vôbec nehodili, ona bola vyberane elegantná, on týpek v rifliach a tričku. Neskôr však vysvitlo, že si boli až príliš podobní. Muž sa volal Gojko, bol to Srb a mal temnú nielen tvár a pohľad v nej, ale aj minulosť a prítomnosť. Podľa Roberta, ktorý ho milo privítal, to bol radový vojak miestneho podsvetia a jeho česká priateľka zasa luxusná prostitútka, ktorú Gojko telefonicky dohadzoval solventným mužom. Prípadne ženám. Gojko sa vypytoval na Gaya, pretože tento Holanďan mu dlhoval nemálo peňazí. Keď sa dozvedel, že Gay zmizol, nepotešilo ho to, ale ani ho to príliš nevyviedlo z miery. Z toho človeka sálal čudný, až neprirodzený pokoj.

Andy sa s dvojicou zanedlho spriatelil, o Gayovi a Amsterdame sa však nezmienil. Dozvedel sa od nich, že Gay je beznádejne závislý od heroínu, čomu spočiatku nedokázal uveriť, dodatočne to však mnohé veci vysvetľovalo.

Popoludnie pozvoľna prešlo do večera a neviazaný rozhovor pri pohári whisky skončil pri kartách, čo Gojko vyprovokoval zrejme vedome, pretože poznal Robertovu slabosť k hazardným hrám. Andy bol iba nemým svedkom hry o vysokú stávku, no aj tak zakúsil niečo, čo dovtedy poznal iba z počutia, kníh a filmov. Tí, čo tvrdia, že adrenalínový ošiaľ si človeka podmaní a potom ho už nepustí, sa nemýlia. A tých slabších volá zas a znova.

Spočiatku Roberto vyhrával, kopa s papierovými bankovkami na obruse vedľa jeho ruky ozdobenej zlatým prsteňom stále rástla. Andy nikdy predtým nevidel toľko peňazí povaľovať sa len tak. Hrali traja, pridal sa aj jeden z čašníkov. Urobil však chybu, nemal žiadnu šancu a zanedlho ho obrali o všetko. Zavolal žene, aby poslala peniaze po synovi. Keď nebola ochotná, špinavo nadávajúc tresol slúchadlom. Roberto mu vypomohol, dal mu týždennú zálohu vopred.

Napätie bolo tým citeľnejšie, čím bola kopa peňazí na stole väčšia. Roberto sa snažil decentne usmievať, aby maskoval svoje vzrušenie. Iba Gojko tam sedel s nepohnutou tvárou. Andy nechápal. Ako to robí? A prečo on, hoci ani poriadne nepozná pravidlá hry, cíti vzrušenie až niekde v kostiach? Veď nemal žiaden dôvod. Neskôr ho však už bude mať.

Hrali zas len dvaja, čašník prehral aj týždenný plat. Keď vstával od stola, na tvári sa mu zrkadlilo celé nešťastie jeho lacného bytia.

Potom sa minuli peniaze aj Gojkovi. Ležali nakopené na stole a keby nebol vsadil ešte niečo, stratí všetko. Roberto sa už ani len nesnažil zakrývať svoju bezhraničnú radosť. Jeho okrúhla tvár bola znetvorená vášňou a pocitom víťazstva. Zrazu dal Gojko Andymu návrh: ak mu vypomôže a on vyhrá, podelia sa fifty-fifty. Andy na tom finančne nebol najlepšie, no v akomsi vytržení okamžite vyskočil, aby priniesol svoj skromný majetok: stodvadsať frankov. Možnosť, že by o peniaze mohol aj prísť, si vôbec nepripúšťal. Hladinu adrenalínu mal tak vysoko, akoby bol hral on sám. Roberto sa za ním pozeral s počudovaním, snáď dúfal, že si to cestou rozmyslí. Ale nestalo sa tak. Kým odovzdával Gojkovi peniaze, zachytil Robertov pohľad plný výčitiek. Vtedy si to však ešte neuvedomoval.

Dráma sa dostala do svojho finále. Buď, alebo. Roberto vyložil karty vedľa kopy nahádzaných bankoviek. Nejavil žiadne známky paniky, veril vo svoje víťazstvo. Na zlomok sekundy zavládlo ticho, ale vtedy sa to zdalo ako celá večnosť. No a potom ho Gojko prebil svojimi kartami, keď vyložil o niečo lepšiu postupku. Andy to okamžite zbadal v pohľade všetkých naokolo. Gojko opäť nepohol ani brvou, ale jeho priateľka zvýskla od radosti. Keď Andy pochopil, že aj on je účastníkom výhry, zakontroval a začal nahlas oslavovať. V tom okamihu sa jeho pohľad zasa stretol s Robertovým. Videl v ňom sklamanie a smútok. A výčitku: prečo?

Nastal moment vytriezvenia. Keby nebol do hry vložil svojich stodvadsať frankov, vyhrá Roberto. Zrazu sa cítil pod psa. Hlboko vnútri si položil tú istú otázku: prečo vlastne?

Svitalo. Gojko a jeho priateľka navrhli, aby sa spolu naraňajkovali, tam si vraj rozdelia peniaze. Nasadli do taxíka, Andy mohol byť vlastne spokojný, ako znenazdajky zbohatol, lenže namiesto príjemného pocitu jeho dušu trápilo niečo iné: ako sa teraz Robertovi pozrie do očí? Vždy bol k nemu priateľský.

Z veľkého bohatstva sa nemohol tešiť aj pre niečo iné. Hneď ako si objednali hemendex a whisky, Gojko pred neho vyložil tristo frankov. Andy tupo hľadel na peniaze, nemý od úžasu. Potom sa zahľadel na Gojkovu temnú tvár a zasa tam videl ten chladný pokoj, lenže tentoraz mu pripadal strašne odpudzujúci.

„Sľúbil si, že sa rozdelíme,“ povedal skoro šeptom.

Gojko ani okom nemihol. „To ti stačí, aj tak je to trikrát toľko, čo si vložil do hry.“ A ešte mu hodil dvacku, ktorá ani nebola v hre.

Andy sa meravo díval von cez sklenenú stenu kaviarne. Na ulici sa rozvidnievalo, po chodníku sem-tam prešiel nejaký chodec. Aj v jeho hlave začalo pomaly svitať. Bol by rád ušiel, no cítil sa ako prilepený k stoličke. V pomykove začal raňajkovať. Zahájil to dávkou whisky, ktorá sa potom zniekoľkonásobila. Všetko zatiahla Gojkova priateľka. Ona mu tiež vysvetľovala: „Gojko vedel, že vyhrá, peniaze si vypýtal, len aby odlákal Talianovu pozornosť.“ Oni dvaja že sú zohratí, a Roberta nech neľutuje, vraj má peňazí až až. Aby Andymu dokázala, že vraví pravdu, vykutrala z červenej kabelky, ktorá farbou ladila s jej vlasmi, dve stofrankovky a pár drobných.

Gojkovi ho tiež prišlo ľúto, sľúbil mu, že ho naučí zopár kartových trikov, pomocou ktorých vraj môže vyhrať kopec peňazí. Hlboko vnútri v ňom vycítil falošného hráča. Potom navrhol, aby sa stavili. Vypýtal si späť vrátenú dvacku, pokrčil ju až na malú guľku, ukryl ju vo svojej dlani, hop alebo trop. Andy mal uhádnuť, či sa číslo bankovky končí párnou alebo nepárnou číslicou. Ak uhádne, vyhrá dvakrát toľko, ak nie, prehrá bankovku. Stavil na pár. Gojko vypustil dvadsaťfrankovku na stôl, potom ju pomaly vyžehlil. Nepár. Lenže Andy vedel, že to bol iba trik. Gojko sa naň dobre pripravil. Lenže možno pre únavu z prebdenej noci alebo pre vypitý alkohol Gojko nebol dosť rýchly, keď si ešte pred stávkou ukryl v dlani druhú bankovku. Prirodzene, s opačným číslovaním.

„Toto zostane u mňa,“ povedal Srb s miernou iróniou v hlase. Zrazu mu Andy siahol pod dlaň, odkiaľ na stôl vypadla záložná bankovka.

Gojkova tvár sa po prvýkrát zmenila. Znervóznel, jeho oči metali iskry. Andy mal pocit, že tento chlap ako hora by ho vedel zabiť bez mihnutia oka. Čakal úder a z toho sa mu zakrútila hlava. Nechápal. Ten človek v noci vyhral hromadu peňazí, čo je v porovnaní s tým jedna dvacka?

Gojko mu však neublížil. Vstal a bez slova vyšiel z kaviarne. Jeho hrdzavá priateľka si švihom pobrala veci, vzala Gojkovu koženú bundu a utekala za ním. Ani sa nerozlúčila.

*    *    *

Table of Contents

Start