Krystal Sutherland

OUR CHEMICAL HEARTS

Copyright © 2016 by Krystal Sutherland

Translation © 2017 by Monika Srnková

Cover design © 2017 by Marek Novák

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5258-5

Svojej rodine, za všetko a navždy

KAPITOLA 1

VŽDY SOM  SI MYSLEL, že okamih stretnutia s láskou môjho života bude ako z filmu. Nie úplne, pochopiteľne, bez spomaleného záberu, vetra vo vlasoch a bez bezchybného inštrumentálneho soundtracku. Aspoň som si myslel, že v tom niečo bude. Ako keď sa ti na chvíľu zastaví srdce. Ako keď ti tvoje vnútro povie: „Vidíš? To je ona. Konečne po tom dlhom čakaní je to ona.“

Ani jedna z týchto vecí sa nestala v momente, keď druhý utorok posledného roka na strednej škole Grace Townová prišla o desať minút neskôr na popoludňajšiu hodinu drámy, ktorú viedla pani Beadyová.

Grace bola typ človeka, ktorý po príchode do akejkoľvek miestnosti spraví dojem, nie však pozitívny, ktorý u ľudí vyvolá okamžité a neskonalé očarenie. Bola priemerne vysoká, priemernej postavy a priemerne pekná. Boli to vlastnosti, ktoré by jej uľahčili aklimatizáciu v novej strednej škole, ktorá by bola inak obohatená nepríjemnými výstupmi nových spolužiakov, aké sú pri podobnej situácii bežné.

Na Grace boli tri výstrednosti, ktoré si človek všimol skôr, než by ju jej priemernosť mohla zachrániť:

1. Bola oblečená od hlavy po päty v chlapčenskom oblečení. Nie ako pouličné dievča oblečené v skejtovom oblečení, ale v typickom chlapčenskom oblečení, ktoré bolo na ňu až príliš veľké. Jej rifle mali byť pôvodne úzkeho strihu, no ona ich mala na bokoch prichytené opaskom. Napriek tomu, že bola len polovica septembra, nosila kockovaný sveter, pletenú čiapku a dlhý kožený náhrdelník s príveskom kotvy.

2. Vyzerala nečisto a nezdravo. Myslím, že som videl narkomanov, ktorí vyzerali oveľa lepšie ako ona v to ráno. (V skutočnosti som nevidel až tak veľa narkomanov, ale videl som seriály ako The Wire a Breaking Bad, a to sa ráta). Blond vlasy mala nerozčesané so zlým strihom. Pokožku mala bledú. Som si viac než istý, že ak by som ju zacítil kedykoľvek počas toho dňa, smrdela by mi.

3. Okrem tohto všetkého, akoby nebolo dosť vecí, ktoré jej sťažovali zapadnúť v novej strednej škole, Grace Townová chodila o palici.

A takto sa to stalo. Takto som ju prvýkrát videl. Bez spomalených záberov, bez vetra, bez soundtracku a predovšetkým bez toho, aby sa mi čo i len na chvíľu zastavilo srdce. Grace dokrivkala o desať minút neskôr. Potichu, akoby miesto vlastnila a akoby do našej triedy patrila už odjakživa, možno preto, že bola nová alebo čudná, alebo preto, že len pri pohľade na ňu bolo pani Beadyovej jasné, že časť jej ja je nalomené. Grace si sadla na stoličku pri čiernej stene, ktorá bola na konci triedy. Palicu si položila na stehná a počas celej hodiny sa s nikým nebavila.

Ešte som sa na ňu asi dvakrát pozrel, no do konca hodiny som na ňu úplne zabudol. Nakoniec sa vytratila tak, že si to nikto ani nevšimol.

Toto naozaj nie je príbeh o láske na prvý pohľad. Ale je to príbeh o láske.

Teda, plus-mínus.

KAPITOLA  2

PRVÝ TÝŽDEŇ posledného ročníka na strednej škole, predtým než sa Grace Townová náhle objavila, prebiehal celkom pokojne, teda v rámci možností strednej školy. Doteraz sa udiali asi len tri menšie škandály. Tretiaka vylúčili za fajčenie na dievčenských záchodoch (ak sa chcete dať za niečo vylúčiť, tak aspoň nerobte také klišé), neznámy človek zavesil na youtube video z bitky, ktorá sa odohrala po škole na parkovisku (vedenie školy bolo z toho dosť na nervy), a navyše sa šírili klebety, že Chance Osenberg a Billy Costa sa nakazili sexuálne prenosnými chorobami, keď mali nechránený sex s tým istým dievčaťom (milí čitatelia, naozaj si želám, aby som si toto iba vymýšľal).

Môj život zostal, ako vždy, bez škandálov. Mal som sedemnásť rokov. Bol som divný, samá ruka, samá noha, typ, ktorý by ste mohli obsadiť do roly mladého Keanu Reavesa, ak ste už všetok svoj kapitál premrhali na zlé počítačové animácie a remeselníkov. Nikdy som si nepotiahol z cigarety a, vďakabohu, ma nikto nenútil do nechráneného sexuálneho tanca bez nohavíc. Tmavé vlasy mi padali na plecia a s obľubou som nosieval športový kabát môjho otca z osemdesiatych rokov. Povedali by ste, že som vyzeral ako mužská verzia Summer Glauovej skrížená so Severusom Snapom. Odmyslite si krivý nos, domyslite si lícne jamky a máme výsledok: skvelý námet pre Henryho Isaaca Pagea.

Bolo to obdobie, keď ma dievčatá nezaujímali (a ani chlapci, ak by vás to zaujímalo). Moji kamaráti sa asi už päť rokov potĺkali od jedného dramatického tínedžerského románika k ďalšiemu, ale zatiaľ som nestretol ani takú babu, do ktorej by som sa buchol. Samozrejme, musím to uviesť na pravú mieru: v škôlke ma zaujala Abigail Turnerová (pobozkal som ju na líce, keď to najmenej čakala, ale hneď potom náš vzťah veľmi rýchlo ukončila), tri roky počas základnej školy som bol posadnutý myšlienkou vziať si Sophi Zhouovú za ženu, ale keď prišla puberta, na rozdiel od väčšiny chlapcov v škole, sa zo mňa nestala testosterónom nabitá, sexu chtivá kreatúra, keďže sa mi nepodarilo nájsť nikoho, s kým by som to takto chcel.

Bol som rád, aspoň som sa mohol sústrediť na školu a na známky, ktoré som potreboval, aby som sa dostal aspoň na akú-takú univerzitu. To je asi dôvod, prečo som na Grace Townovú zopár nasledujúcich dní ani nepomyslel. Keby nebolo učiteľa angličtiny, pána Alistaira Hinka, možno by som na ňu ani nikdy nepomyslel.

Všetko, čo o pánovi Hinkovi viem, je len to, čo ostatní stredoškoláci bežne vedia o svojich učiteľoch. Mal veľmi veľa lupín, čo by bolo aspoň spolovice menej nápadné, keby každý deň nenosil čierny rolák, ktorý upozorňoval na množstvo lupín padajúcich z jeho vlasov ako snehové vločky na asfalt. Pri pohľade na jeho ľavú ruku bolo zrejmé, že nie je ženatý, čomu nasvedčovali aj lupiny a fakt, že vyzeral ako Kip, brat Napoleona Dynamita.

Hink bol pre anglický jazyk natoľko zapálený, že keď hodina matematiky trvala o niečo dlhšie, a teda nám zhltla päť minút z hodiny anglického jazyka, pán Hink zavolal pána Babcocka a dal mu lekciu, ako nie je matematika o nič dôležitejšia ako literatúra. Veľa študentov sa smialo popod fúzy. Väčšina z nich sa, predpokladám, túžila stať inžiniermi, vedcami alebo sa chceli venovať cestovnému ruchu. Ja som sa za to popoludnie zaľúbil do predstavy stať sa spisovateľom.

V písaní som bol vždy dobrý, hlavne v spájaní slov do celku. Niektorí ľudia sa rodia s hudobným sluchom, iní s talentom na maľovanie a ľudia ako ja sa rodia s inštinktom, ktorý im hovorí, kde vo vete napísať čiarku. V rebríčku populárnosti superschopností je gramatická intuícia na spodnejších priečkach. Našťastie to bola jedna z vecí, ktoré ma spojili s pánom Hinkom, ktorý pomáhal pri vydávaní školských novín. Prihlásil som sa do vydavateľského tímu už v druhom ročníku a dúfal som, že sa jedného dňa zo mňa stane redaktor.

V druhom týždni školy počas utorkovej hodiny divadelného umenia pani Beadyovej zazvonil telefón a ona ho zodvihla. Po niekoľkominútovom rozhovore povedala: „Henry, Grace. Pán Hink by vás chcel vidieť po škole vo svojej pracovni.“ (Beadyová a Hink boli stále priateľskí. Dvaja ľudia, ktorí sa narodili v nesprávnom storočí. Do doby, v ktorej si ľudia radi uťahovali z tých, ktorí si stále mysleli, že umenie je najvýnimočnejšia vec, ktorú ľudia kedy vytvorili alebo vytvoria.)

Prikývol som a schválne som sa nepozrel na Grace, pričom som periférne videl, ako na mňa zo zadnej časti miestnosti zíza.

Väčšina študentov, ktorých si učitelia po škole zavolajú do pracovne, očakáva len najhoršie, ale ako som predtým spomínal, bol som, nanešťastie, bez škandálov. Vedel som (teda aspoň som tušil), prečo ma Hink chce vidieť. Grace bola vo Westlandskej strednej škole uväznená zatiaľ len dva dni, dosť krátko na to, aby nakazila nejakého študenta chlamýdiami alebo niekomu uštedrila výprask po škole (hoci so sebou nosila barlu a vyzerala dosť nahnevane).

Prečo ju pán Hink chcel vidieť, bolo ako všetko, čo sa jej týkalo, záhadou.

KAPITOLA 3

KEĎ SOM PRIŠIEL k Hinkovej pracovni, Grace tam už čakala. Aj dnes bola v chlapčenskom oblečení. V inom ako včera a vyzerala čistejšie a zdravšie. Blond vlasy mala umyté a učesané. To spôsobilo, že sa jej výzor zásadne zmenil, a to napriek tomu, že nerovnomerne ostrihané pramene vlasov jej padali na plecia a vyzerali, akoby si ich sama ostrihala hrdzavými nožnicami na živý plot.

Posadil som sa na lavičku vedľa nej, pričom som si plne uvedomoval celé svoje telo. A to až do takej miery, že som zabudol, ako správne sedieť. Musel som si teda zmysluplne poskladať ruky a nohy. Nedokázal som sa normálne posadiť, a tak som skončil v trápnej póze, pri ktorej ma bolel krk. Nechcel som sa viac hýbať, pretože som si všimol, že sa na mňa kútikom oka pozerá.

Grace sedela so skrčenými kolenami, medzi ktorými si pridržiavala palicu. Čítala knihu v šalátovom vydaní vo farbe zubov zožltnutých kávou. Nevidel som názov, ale všimol som si, že strany sú plné básní. Keď zbadala, ako sa jej pozerám ponad plece, očakával som, že knihu zavrie alebo ju otočí, aby som nevidel, čo číta, ale namiesto toho ju natočila, aby som ju mohol čítať spolu s ňou.

Predpokladal som, že báseň, ktorú Grace čítala, už čítala viackrát, pretože roh strany bol zahnutý, strana bola zašpinená škvrnami od jedla a celkovo v zlom stave. Báseň bola od básnika Pabla Nerudu, o ktorom som predtým nikdy nepočul. Volala sa „Neľúbim ťa“, čo ma zaujalo, a tak som ju napriek neúspešným pokusom pána Hinka, aby som si poéziu obľúbil, začal čítať.

Milujem ťa tak, ako by mali byť milované temné veci, potajme, medzi tieňom a dušou.

Hink vyšiel zo svojej pracovne a Grace zabuchla knihu skôr, ako som stihol dočítať.

„Ach, dobre, vidím, že ste sa už spoznali,“ poznamenal Hink, keď nás spolu uvidel. Rýchlo som sa postavil a konečne som sa rozmotal z divnej polohy, do ktorej som sa sám poskladal. Grace sa pomaly posunula na okraj lavičky a rozložila svoju váhu na palicu a zdravú nohu. Bolo to prvýkrát, keď som sa zamyslel nad vážnosťou jej zranenia. Ako dlho asi bola v tomto stave? Narodila sa takto alebo ju v detstve postihla nejaká tragická nehoda? „Poďte dovnútra.“

Hinkova pracovňa bola na konci chodby. Mohla byť moderná a pekná niekedy začiatkom osemdesiatych rokov. Bledoružové steny, žiarivé osvetlenie, očividne umelé rastliny a akási gumená podlaha, ktorá by asi mala vyzerať ako granit, ale v skutočnosti bola zložená zo stoviek malých kúskov laminátu. Hinka som nasledoval pomalšie, ako je moja bežná chôdza, lebo som chcel ísť vedľa Grace. Nebolo to preto, že som chcel, aby šla vedľa mňa. Robil som to preto, lebo som si myslel, že sa jej bude páčiť s niekým udržať krok. Cítil som, že sa vlečiem veľmi pomaly a napriek tomu krívajúca Grace zaostávala za mnou asi dva kroky. Vyzeralo to ako súťaž, kto dokáže chodiť pomalšie. Keď bol Hink asi už desať krokov pred nami, zrýchlil som a nechal ju za sebou. Musel som vyzerať ako totálny idiot.

Keď sme došli k Hinkovej pracovni (malá, uhladená, zelenkavá a taká depresívna, že mi pripadalo, akoby bol počas víkendov členom Klubu bitkárov), zaviedol nás dnu. Sadli sme si na dve stoličky pred jeho pracovným stolom. Keď sme si sadli, zamračil som sa a uvažoval som, prečo tu bola so mnou aj Grace.

„Obaja ste tu, samozrejme, pre vaše výnimočné schopnosti písať. Keď prišiel čas vybrať do novín redaktorov z posledného ročníka, neexistuje lepšia voľba, ako ste vy dvaja...“

„Nie,“ prerušila ho Grace Townová a ja som bol v šoku, lebo som si uvedomil, že to bolo prvýkrát, keď som ju počul niečo povedať. Mala silný, čistý a hlboký hlas, ktorý kontrastoval s jej zlomeným a ostýchavým zovňajškom.

„Prepáčte, čože?“ spýtal sa očividne zarazený Hink.

„Nie,“ Grace zopakovala svoju odpoveď, ako keby nepotrebovala žiadne vysvetlenie.

„Nerozumiem tomu,“ povedal Hink a pozrel na mňa prosebným pohľadom. Takmer som počul jeho tiché volanie o pomoc, ale jediná vec, na ktorú som sa zmohol, bolo pokrčiť plecami.

„Nechcem byť redaktorkou. Naozaj vám ďakujem, že ste na mňa mysleli. Ale nie.“ Grace zodvihla svoj batoh zo zeme a postavila sa.

„Slečna Townová. Grace. Martin prišiel konkrétne za mnou pred začiatkom školského roka a požiadal ma, aby som sa pozrel na vašu prácu z East River. Mali ste sa tam stať redaktorkou ich novín tento školský rok, ak by ste neprestúpili. Nie je to tak?“

„S písaním som skončila.“

„To je veľká škoda. Vaša práca je nádherná, máte prirodzený talent na slová.“

„A vy máte prirodzený talent na klišé.“

Hink bol natoľko prekvapený, až mu padla sánka.

Grace trochu zjemnila. „Prepáčte, ale sú to len slová a nič neznamenajú.“

Grace na mňa pozrela prísnym pohľadom, ktorý som nečakal, a nerozumel som mu. Prehodila si batoh cez plece a odkrivkala z pracovne. Hink a ja sme tam zostali v tichu a snažili sme sa spracovať, čo sa práve stalo. Trvalo mi dobrých desať sekúnd, kým mi došlo, že som nahnevaný. Potom som sa tiež postavil, zodvihol tašku a podišiel k dverám.

„Môžeme sa o tom porozprávať zajtra?“ spýtal som sa Hinka, ktorý si musel myslieť, že idem za ňou.

„Áno, áno, samozrejme. Príďte sem pred začiatkom hodiny.“ Hink ma mávnutím ruky uvoľnil z pracovne, prebehol som po chodbe s prekvapením, že som tam Grace nenašiel. Keď som otvoril dvere a vyšiel z budovy, bola takmer už mimo školského pozemku. Keď chcela, vedela kráčať čertovsky rýchlo. Začal som za ňou šprintovať, a keď som bol dostatočne blízko, aby ma počula, zvolal som: „Hej!“ Otočila sa, premerala si ma od hlavy po päty, škaredo sa na mňa pozrela a pokračovala v chôdzi.

„Hej,“ zopakoval som bez dychu, keď som ju konečne dobehol a kráčal vedľa nej.

„Čo je?“ opýtala sa počas rýchlej chôdze a koncom palice ťukala o zem pri každom kroku. Auto za nami zatrúbilo. Grace rozčúlene ukázala na svoju palicu a zamávala ňou vo vzduchu. Nikdy predtým som nevidel auto pohybovať sa tak nesmelo.

„Nuž...“ začal som, ale nedokázal som nájsť slová, ktoré by opisovali, čo som chcel povedať. Bol som dobrý spisovateľ, ale rozprávanie? So zvukom? Z mojich úst? To nestálo za veľa.

„Nuž čo?“

„Nuž, ďalej som túto konverzáciu nedomyslel.“

„Vyzeráš nasraný.“

„Som nasraný.“

„Prečo?“

„Pretože ľudia drú ako somári niekoľko rokov, aby sa stali redaktormi, ty sa dotrepeš na začiatku posledného ročníka, dostaneš to na striebornom podnose a odmietneš?“

„Drel si ako somár?“

„Jasné, že áno. Nadbiehal som Hinkovi a predstieral som, že som pokorný tínedžerský spisovateľ, ktorý sa vidí v Holdenovi Caulfieldovi už od pätnástich rokov.“

„Tak teda gratulujem. Nerozumiem, prečo si nahnevaný. Väčšinou je to tak, že v novinách je len jeden redaktor, však? A preto fakt, že som povedala nie, ťa žiadnym spôsobom neovplyvnil.“

„Ale... vlastne... prečo si povedala nie?“

„Lebo to nechcem robiť.“

„Ale...“

„Bezo mňa budeš mať pod palcom celú tvorivú prácu a noviny budú presne také, aké si si ich pravdepodobne už dva roky predstavoval.“

„Asi... áno... ale...“

„No tak vidíš, je to obojstranne vyhovujúca situácia. Mimochodom, nemáš za čo.“

Kráčali sme spolu v tichosti asi niekoľko minút, až kým môj hnev úplne neustúpil a vôbec som nevedel, prečo som za ňou vlastne bežal.

„Prečo ma stále sleduješ, Henry Page?“ opýtala sa po tom, čo zastavila v strede cesty, akoby jej vôbec neprekážalo, že sa na nás kedykoľvek môže vyrútiť auto. Uvedomil som si, že napriek tomu, že sme sa navzájom nepredstavili a nikdy predtým spolu nehovorili, pozná celé moje meno.

„Ty vieš, kto som?“ opýtal som sa.

„Áno. A ty vieš, kto som ja, tak sa netvárme, že nie. Prečo ma stále sleduješ?“

„Pretože, Grace Townová, som už príliš ďaleko od školy a môj autobus podľa všetkého odišiel. Hľadal som šikovný spôsob, ako ukončiť konverzáciu, ale žiaden som nenašiel, a tak som sa podvolil osudu.“

„A ten je?“

„Ísť týmto konkrétnym smerom, až kým ma rodičia nevyhlásia za nezvestného a kým ma polícia nenájde na konci mesta a neodvedie domov.“

Grace vzdychla. „Kde bývaš?“

„Hneď vedľa cintorína Highgate.“

„Tak fajn, poď k nám a hodím ťa tam.“

„Ach, výborne. Ďakujem.“

„Ale len pod podmienkou, že ma nebudeš tlačiť do pozície redaktora.“

„Okej, žiadny nátlak. Odmietla si skvelú pozíciu, je to tvoja voľba.“

„Dobre.“

Popoludnie na predmestí bolo vlhké, s oblakmi nad hlavou, hustými ako šľahačka na torte. Trávniky a stromy žiarili v zlatozelenej farbe neskorého leta. Kráčali sme po horúcom asfalte jeden vedľa druhého. Nasledovalo ďalších päť minút trápneho ticha, počas ktorého som sa snažil nájsť vhodnú otázku, ktorú by som jej položil.

„Mohol by som si prečítať zvyšok tej básne?“ opýtal som sa nakoniec, pretože táto otázka sa zdala zo všetkých možností ako najmenšie zlo. (Prvá možnosť: Takže... ty sa snažíš obliekať do chlapčenských šiat alebo niečo také? Niežeby na tom bolo niečo zlé, len ma to zaujíma. Druhá možnosť: Čo to máš s nohou, kočka? Tretia možnosť: Určite si nejaký typ narkomana, však? Práve si sa vrátila z odvykačky, však? Štvrtá možnosť: Mohol by som si prečítať zvyšok tej básne?)

„Akej básne?“ opýtala sa.

„Tej od Pabla neviem akého. Nemilujem ťa, alebo ako to bolo.“

„Aha, jasné.“ Grace zastala, podala mi palicu, zložila si z pleca batoh, pritiahla si ho pred seba, vylovila z neho ošarpanú knihu a vrazila mi ju do rúk. Kniha sa otvorila presne na Pablovi Nerudovi, takže som naisto vedel, že to bolo niečo, čo číta stále dookola. Verš o milovaní temných vecí bol ten, ku ktorému som sa vracal.

Milujem ťa tak, ako by mali byť milované temné veci, potajme, medzi tieňom a dušou.

„Je nádherná,“ povedal som Grace úprimne, keď som zatvoril knihu a vrátil jej ju. Pretože nádherná naozaj bola.

„Naozaj si to myslíš?“ opýtala sa. Hľadela na mňa s výrazom skutočného záujmu, pričom mierne prižmúrila oči.

„Ty si to nemyslíš?“

„Myslím si, že je to to, čo hovoria ľudia po prečítaní básní, ktorým nerozumejú. Podľa mňa je smutná, nie krásna.“ Nerozumel som, ako môže byť perfektná báseň o láske smutná, ale na druhej strane, mojou spriaznenou dušou bol môj notebook, tak som bol radšej ticho.

„Tu,“ povedala Grace, keď znova otvorila knihu a vytrhla stranu, na ktorej bola báseň. Trhlo mnou, akoby som zažil skutočnú bolesť. „Mal by si ju mať, ak sa ti páči. Pekná poézia je pre mňa zbytočná.“

Vzal som si od nej papier, zložil som ho a odložil do vrecka. Jedna časť môjho ja bola zhrozená, ako ublížila knihe, a druhá bola nadšená, že mi sama od seba dala vec, na ktorej jej očividne veľmi záleží. Mal som rád takýchto ľudí. Tých, ktorí sa bez menšieho zaváhania dokázali odosobniť od materiálneho vlastníctva. Ako Tyler Durden.

„Veci, ktoré vlastníme, nakoniec budú vlastniť nás,“ a to všetko okolo toho.

Gracein dom bol presne taký, ako som si predstavoval. Záhrada bola zarastená, pričom rastliny už mali semená, trávnik bol nejaký čas zanedbaný. Závesy na oknách boli zatiahnuté a samotný dom, ktorý bol vysoký dve poschodia a postavený zo sivých tehál, vyzeral skleslý, akoby bol skľúčený z ťarchy celého sveta. Na príjazdovej ceste bolo odstavené osamotené auto, malý biely Hyundai s nálepkou skupiny Strokes na zadnom okne.

„Počkaj tu,“ povedala. „Idem po kľúče.“

Prikývol som a čakal ju na prednom trávniku. Auto, tak ako všetko ostatné na nej, bolo divné. Prečo každý deň chodí (resp. kríva) do školy pätnásť minút pešo, keď má vodičský a k dispozícii auto? Každý študent posledného ročníka, ktorého poznám, by dal všetko za to, aby mohol počas obedňajšej prestávky opustiť areál školy a ísť do obchodného domu alebo do McDonaldu. A nakoniec, poobede na ceste domov predbehnúť autobus a trieliť rovno domov k jedlu alebo k playstation a super-duper pohodlným teplákom.

„Máš vodičák?“ opýtala sa Grace spoza mňa. Nadskočil som, lebo som ju nepočul vyjsť z domu, ale bola tam a kľúčiky od auta sa jej hompáľali na malíčku. Aj ony mali na sebe pripevnenú kľúčenku skupiny Strokes. Nikdy predtým som ich nepočúval, ale v mysli som si spravil poznámku, aby som si ich vyhľadal na Spotify, keď prídem domov.

„Uf, mám. Dostal som ho len pred pár mesiacmi, ale ešte nemám auto.“

„Dobre.“ Hodila mi kľúče od auta, prešla k sedadlu spolujazdca a vytiahla svoj telefón. Po dvadsiatich sekundách odlepila zrak od obrazovky a pozrela na mňa so zdvihnutým obočím. „Takže? Odomkneš to auto alebo nie?“

„Chceš, aby som šoféroval?“

„Nie, myslela som, že bude vtipné podať ti kľúče a stáť tu dovtedy, kým niekto nevynájde spôsob, ako sa teleportovať. Áno, Henry Page, chcem, aby si šoféroval.“

„Och, okej teda. Vyšiel som z cviku, ale dobre, okej.“ Odomkol som auto, otvoril dvere a sadol si na miesto vodiča. Vnútro auta voňalo ako ona, pižmový mužský zápach chlapca tínedžera. Musím sa priznať, že to bolo pre mňa veľmi mätúce. Naštartoval som a zhlboka som sa nadýchol.

„Pokúsim sa nezabiť nás,“ poznamenal som. Grace Townová neodpovedala, tak som sa zasmial na vlastnom vtipe. Krátke trápne „ha“ a potom som zaradil spiatočku.

Aj moja babka by vyzerala pri šoférovaní viac cool, ako som vyzeral ja na ceste domov. Krčil som sa za volantom, potil som sa a bol som megapozorný, pretože a) som šoféroval cudzie auto, b) nešoféroval som auto už zopár mesiacov a c) pretože som ledva prešiel skúškou na vodičský preukaz, keďže môj inštruktor, môj bratranec z druhého kolena, bol po hroznej opici a musel som mu trikrát zastaviť na krajnici, aby sa mohol vyvracať.

„Si si istý, že si prešiel skúškami na vodičák?“ opýtala sa Grace pri tom, ako sa nakláňala, aby skontrolovala tachometer, ktorý ukazoval, že som šiel o dvadsať kilometrov za hodinu pomalšie, ako je maximálna povolená rýchlosť.

„Hej, dostal som vodičák, len som musel podplatiť dvoch úradníkov.“ Bol by som prisahal, že sa skoro usmiala. „Takže ty si chodila na East River?“

„Hej.“

„Prečo si zmenila školu v poslednom ročníku?“

„Milujem dobrodružstvo,“ odvetila sucho.

„Naša škola je dosť vzrušujúca inštitúcia. Chápem, že sa ti páči.“

„Hink vyzerá ako pekné číslo. Stavím sa, že sa rád zapletie do všetkých typov huncútstiev.“

„Je to párty zviera.“

Konečne, vďakabohu, bol koniec. Zastavil som pred domom a pustil volant. Až vtedy som si uvedomil, v akom kŕči boli moje svaly.

„Takého napätého šoféra som nevidela od... Potrebuješ chvíľu, aby si sa pozbieral?“ opýtala sa.

„Čo dodať, som rebel bez príčiny.“

Očakával som, že Grace si bude chcieť presadnúť na miesto vodiča, ale povedala mi, aby som vypol motor. Obaja sme vystúpili, podal som jej kľúče, no zamkla auto, akoby chcela vojsť do domu. Bol som zarazený. Mal by som ju pozvať dnu? Vtom sa ku mne otočila a povedala: „Okej, maj sa. Uvidíme sa zajtra. Alebo možno nie. Ktovie, kde budem,“ a začala krívať úplne iným smerom, odkiaľ sme prišli.

„Týmto smerom nie je nič zaujímavé, iba odvod na dažďovú vodu a asi o blok ďalej cintorín.“ (Cintorín bol dosť blízko, aby u mňa vyvolal potrebu pár stretnutí s psychológom počas základnej školy, keď som bol krátky čas presvedčený, že sa ma duch môjho pradeda Johanna van de Vlierta snaží zabiť.) Grace na to nič nepovedala ani sa neobzrela, len zdvihla voľnú ruku, akoby hovorila „viem“, a pokračovala v chôdzi.

Sledoval som ju totálne zmätený, až kým nezmizla za rohom nasledujúcej ulice.

„Hola, braček,“ pozdravila ma sestra Sadie, keď som zatvoril vchodové dvere.

„Ježiši, Suds, vystrašila si ma,“ povedal som a držal som sa za hruď. Sadie bola o dvanásť rokov staršia ako ja. Vyštudovala neurochirurgiu. Bola miláčikom rodiny a čiernou ovcou zároveň. Podobali sme sa na seba: čierne vlasy, trochu vypúlené oči, pri úsmeve sa nám objavili jamky na lícach. Len Sadie bola s pírsingom v nose, s rukávom z tetovaní a so spletenými dredmi o čosi výstrednejšia. Všetko to boli suveníry z jej rockových tínedžerských rokov.

„Nevidela som ťa a ani som o tebe nepočula už dva dni, chlapče. Začala som si myslieť, že ťa naši zavraždili a pochovali v plytkom hrobe.“ Toto bolo, samozrejme, od nej strategické klamstvo. Suds prechádzala ťažkým rozvodom so svojím na hovno manželom – doktorom, čo znamenalo, že 90 percent času, ktorý nestrávila v nemocnici, strávila u nás doma.

„Sadie, nebuď smiešna,“ povedal ocko z kuchyne. Oblečený bol vo svojom klasickom úbore zloženom z havajskej košele, krátkych šortiek a čiernych okuliarov. (Jeho zmysel pre módu rýchlo upadol po tom, čo si pred tromi rokmi presunul tesársku dielňu na zadný dvor. Takže bol fakt zázrak vidieť ho v niečom inom ako v pyžame.) Sadie a ja sme zdedili vlasy po ňom. Teda aspoň predpokladám. Jeho vždy prítomné strnisko na brade bolo tmavé, ale väčšinu môjho života bol plešatý. „Vykopali by sme mu hrob aspoň štyri alebo päť stôp hlboký. V tomto dome dotiahneme veci do konca.“

„Toby a Glória to môžu len potvrdiť,“ dodala Sadie, pričom narážala na incident, ktorý sa udial šesť rokov pred mojím narodením. Vystupovali v ňom dve zlaté rybičky, sprej na hmyz a náhodná smrť jej vodných domácich miláčikov.

„Dvadsaťtri rokov, Suds. Je to už dvadsaťtri rokov, čo tvoje rybičky zomreli. Kedy to už prestaneš riešiť?“

„Neprestanem, kým ich nepomstím!“ vykríkla dramaticky Sadie. V zadnej časti domu začalo plakať batoľa. Sadie si povzdychla. „Mysleli by ste si, že po troch rokoch materstva by som si na to mala zvyknúť, ale stále zabúdam na to prekliate dieťa.“

„Idem poň,“ povedal som. Zhodil som z pliec školskú tašku a mieril som do izby na konci chodby, ktorá bola predtým Sadina izba, kde teraz Ryan väčšinou spával. Dieťa bolo ako ja, nehoda a prekvapenie. Mamka a ocko vždy plánovali mať iba jedno dieťa, no dvanásť rokov po Sadie som ich zaskočil.

„Ryan, kámo, čo sa deje?“ povedal som, keď som otvoril dvere a našiel svojho dvaapolročného synovca, o ktorého sa cez pracovné dni staral môj otec.

„Hanvee,“ zachrčal a pretieral si oči. „Kde je mama?“

„Tak poď, vezmem ťa za ňou.“

„Mimochodom, kto je to dievča?“ opýtala sa Sadie, keď som viedol Ryana za ruku po chodbe.

„Aké dievča?“

„To, ktoré ťa priviezlo domov.“ Ako si brala Ryana do náručia, na tvári mala letmý krivý úškrn. Keď bola tínedžerka, pohľad som videl viackrát a vždy znamenal problémy.

„Aha, jej meno je Grace. Je nová. Nestihol som autobus, tak sa ponúkla, že ma odvezie.“

„Vyzerá zlatá. Ale v divnom zmysle, ako Janis Joplinová.“ Pokrčil som plecami a predstieral, že som si to nevšimol.

Table of Contents

Start

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3