Marka Staviarska

Mařenka Mořenka

Ukážka z elektornickej knihy

Ahojky! Máme velkou radost, že jste se rozhodli koupit si e-knihu Mařenka Mořenka. I díky vám můžeme vydávat dětské knížky, a tak si plnit náš sen. Děkujeme!

Přejeme vám spoustu zábavy s Mařenkou Mořenkou!

Vaše Zum Zum production

Kapitola první

Proč Mařence říkají Mořenka a proč má tetování.

„Ahojky! Jsem Mařenka!“

Řekla Mařenka, když přišla poprvé do školy. Myslela si, že to řekla dost nahlas, ale ve skutečnosti měla trému. A když máte trému, tak můžete mít tyto příznaky: třesete se, červenáte se, mluvíte potichoučku a nikdo vás neslyší, a někdo při trémě i brečí. Mařenka nebrečela. Protože si doma asi sedmkrát řekla, že nebude brečet. Ani kdyby se jí stýskalo po mamce. Že už je jí přece šest roků! I psa Indyho se zeptala:

„Indy, mám brečet, když se mi bude stýskat po mamce?“

A Indy řekl:

„Haf!“

Takže to bylo jasné!

A tak se jen červenala a se sklopenými očima řekla:

„Ahojky, jsem Mařenka.“

„Mořenka,“ ozvalo se odněkud ze zadní lavice, ale Mařenka to neslyšela. Takže když se ostatní děti začaly chichotat, už se opravdu skoro rozbrečela. Ale Jonáš a Kryšpín jí naštěstí odpoledne na kolotoči všechno vysvětlili. Že to oni zašeptali Mořenka, když řekla svoje jméno. A že to byla sranda. A že má super námořnické tričko, že i oni by chtěli takové. A od té doby chce být Mařenka námořník.

Ale to bylo už hrozně dávno. Skoro před rokem! Mezi tím se stalo strašně moc věcí. Například mamka odmítla Mařence koupit loď. Mařenka to chápala, protože si i myslela, že taková velká loď musí stát strašně moc penízků, když ta v hračkářství stojí tři sta korun. Ještě zkusila napsat Ježíškovi. Ale Ježíšek to nějak nepochopil, protože jí přinesl tu z hračkářství.

„Příště,“ řekla Mařenka mamce, „ti ten dopis nebudu diktovat. Napíšu si ho sama. Protože ty jsi tam, mami, asi něco popletla.“ Kromě loďky dostala Mařenka k Vánocům i knížku o námořnících a pirátech, která jí změnila život. Ne úplně celý. Jen kousek života. Ale Mařenka to považuje za VELMI DŮLEŽITOU VĚC. V té knížce bylo plno obrázků námořníků. Zvláštní bylo, že tam byli samí chlapi. Jonáš a Kryšpín jí na to řekli, že vždyť to je jasné, vždyť chlapi jsou silnější. A i umějí víc věcí. Což se Mařence teda moc nezdálo. Zeptala se jich, jestli umějí plést copánky. Neuměli. No, a v té knížce o těch námořnících měli skoro všichni na těle takové tetování. Takové:

Mařenka se v lodích vyznala, takže hned věděla, že je to kotva. „Aby ti loď neutekla, když ji zaparkuješ,“ vysvětlovala mamce, která nechápala, proč si ji chce nechat vytetovat na rameno. Mamka řekla, že je to velké rozhodnutí. Na celý život. Jako by to Mařenka nevěděla. Občas je těžké něco těm mamkám vysvětlovat. Přesně to si mysleli i Jonáš a Kryšpín.

Už hrozně dlouho, asi dva týdny, přesvědčovali svoji mámu, že chtějí psa. Že i Mařenka ho má. Přitom je o dva měsíce mladší. A tak se všichni tři ještě chvíli proháněli na kolotoči a chápavě si přizvukovali na všechny argumenty ohledně psa i tetování. Potom se rozsvítila první lampa a museli jít domů. K mámám. Které nic nechápou.

Jenže Mařenka naštěstí ráno dostala skvělý nápad! Tajně pozorovala mamku v koupelně. Jestli si to náhodou nerozmyslí a nebude ji chtít vzít k někomu, kdo umí dělat tetování. Mamka si tam malovala oči černou tužkou. Jako každé ráno. Že prý potom konečně vypadá jako člověk. Mařenka se už několikrát šla velmi brzy ráno podívat na mamku do ložnice, jestli vypadá jako zvířátko nebo jako co, když není namalovaná. Ale nevypadala. Jen se potom vždycky hodně zlobila na Mařenku, že si chtěla ještě chvilku pospat. „Kdybys chodila spát tak jako já, tak jsi vyspaná!“ řekla Mařenka. „Ale ne, ty musíš ponocovat!“ Sama se divila, odkud to slovo zná. Přišlo jí takové dospělácké. No, a mamka si teda malovala oči.

A Mařenka tehdy dostala ten nápad: ŽE SI TU KOTVU NAKRESLÍ SAMA! A tak se taky stalo. Hrozně ji před mamkou schovávala, fakt důkladně, ale mamka na to přišla hned večer. Sranda je, že se vůbec nezlobila. Jen se usmála.

A potom přišel ten úplně nejvíc nejdůležitější den v Mařenčině životě. Ještě důležitější, než když dostala psa Indyho. A to si tehdy myslela, že nic důležitějšího už být nemůže. Tehdy jí i Jonáš s Kryšpínem řekli, že si fakt všimli, že je nějaká jakoby starší a moudřejší.

Ale tohle bylo jiné. Ten den Mařenka zjistila, co bude její životní povolání. Musíte uznat, že to je určitě nejdůležitější den v životě.

Kapitola druhá

O tom, jak Mařenka Mořenka zjistila, co bude v životě dělat.

Jonáš a Kryšpín říkali, že to bylo takhle: Ráno do školy vběhla Mařenka a prý měla divný výraz. Všemu se smála, mrkala na ně a šeptala: „Na dvoře! Potom na dvoře…“ Jonáš s Kryšpínem to i chvilku chtěli říct paní učitelce, protože v telce v jednom filmu viděli lidi, kteří měli psychické problémy. Nakonec se dohodli, že počkají, co bude na dvoře, i když se trošku báli. Jonáš si dokonce vzal na obranu klacek, který našel na zemi. Setkali se za keříky u plotu jako vždy, když se chtěli poradit o něčem velice tajném. Jonášovi však klacek upadl… Chtěl utéct, ale Kryšpín ho zadržel a dobře udělal, protože Mařence vůbec nic nebylo. Právě naopak! Tam se všechno dozvěděli a strašně se na to těšili.

Pes Indy říkal, že to bylo takhle: „Haf! Haf haf haf haf!” A ještě dodal, že: „Vrrrr haf!”

Mařenka Mořenka říkala, že to bylo takhle: „Najednou se rozzářilo bílé světlo a po obýváku se rozlétly jiskřičky a hrála velmi dramatická, ale zároveň veselá hudba. Asi Mozart to byl. Anebo Sting,“ říkala. Ale všichni dobře víme, že Mařenka si občas, ale opravdu jen velmi výjimečně a jen velice hezkým způsobem, vymýšlela.

Stalo se to totiž takhle: Mamka uložila Mařenku do postele a šla ještě taťkovi připravit večeři. Dnes měl v práci dvanáctihodinovku. Mařenka si to neuměla představit. Dvanáct hodin! Ve škole byla vždy mnohem kratší dobu a i to už bývala někdy pěkná nuda! Mamka dala Mařence pusu na dobrou noc a odešla. Ale Mařenka nemohla usnout. Převracela se z boku na bok. Posadila se, dívala se na lampu, která venku svítila, a pohupovala nohama. Zase si lehla a zavřela oči. Pořád nic. Vstala, vzala si z police méďu a přitulila se k němu. Tuhle informaci ale nesmějí vědět Jonáš s Kryšpínem, protože to by věděl hned celý dvůr, že se tulí k plyšákovi! Takže pšššt! Prostě nemohla usnout a až později pochopila, že to byl určitě osud. Vyšla z pokoje, i když riskovala, že se mamka bude zlobit. A co uviděla! Mamka vůbec nepřipravovala taťkovi večeři! Ale povalovala se na gauči, jedla popcorn a dívala se na film! „Ha!” řekla Mařenka a dala si přísně ruce v bok. „Tak se pojď chvilku dívat. Ty moje malá námořnice.” Mařenka vklouzla k mamce pod deku, cestou si nabrala plnou hrst popcornu a zadívala se na obrazovku. Tam se na perfektní obrovské lodi plavili pomalovaný pán a strašně pěkná paní. Byli to Piráti z Karibiku. Teda film se tak jmenoval. Jak se tak Mařenka dívala, tak zjistila, že být námořníkem či pirátem musí být neuvěřitelně náročné. V jednom kuse tě chce někdo zabít, můžeš se úplně utopit anebo se ti potopí loď a potom sháníš zase novou.

„Mami!” řekla najednou. To asi tehdy zasvítilo to bílé světlo a hrála ta hudba, jak povídala. „Mami! Já jsem na to přišla! Já nechci být námořník!“ „A co chceš být, miláčku?” „Já o tom natočím film! Vždyť to musí být strašná sranda, ne? Jen tak si točit filmy, o čem chceš!” Mamka se rozesmála a Mařenka se trošku urazila, protože přece přišla na tu nejdůležitější věc ve svém životě. Ale mamka se jí neposmívala, jen jí vysvětlila, že to taková sranda není.

Pokud chce, může to zkusit, musí se však připravit na strašidelně moc práce. „A jak to víš, mami?“ „Zavoláme zítra dědovi a uvidíš.” „Až zítra?! Zavolejme mu už dnes!” A ještě dodala: „Prosím!” Protože to se tak sluší a patří a takoví lidé, kteří neříkali „prosím“ a „děkuji“ ani „dobrý den, přeji“, tak takoví už jsou ve vězení. To říkala nejen Mařenčina mamka, ale i Kryšpínova a Jonášova, takže to asi bude pravda.

Mařenka věděla, že děda je spisovatel, že píše knížky. I měli nějaké v polici, ale zatím přečetla jen názvy. Protože číst a psát už trošku uměla, ale takové strašně tlusté knížky se rozhodla přečíst až někdy později. Až jí bude tak dvacet, třicet. Ale jak je možné, že až teď, až teď?! Po šesti a tři čtvrtě letech života zjišťuje, že děda je i filmař?! A k tomu scenárista?! Mamka se zase smála. Že prý se o tom s taťkou už asi dvou milionkrát bavili. Ale že Mařenka asi nevěděla, kdo je to scenárista, tak na to zapomněla. Ha! Že nevěděla! To je přece… to je přece… takový pán, který…

„Mami? A kdo je to vlastně ten scenárista?” Dobře. Tak to nevěděla. Mamka to nikomu neprozradí. Ani Indy. A taťka přišel až potom, i když teda velmi těsně potom. Fjú! Naštěstí!

Mamka řekla Mařence, že děda jí to všechno vysvětlí a že má i kameru. Super! Mařenka hned běžela k telefonu, i když už bylo skoro deset a měla už dávno spát. Dohodli se, že děda přijede za pár týdnů na prázdniny. Ona nemůže přijet za dědou, protože v Prešově se nevyzná až tak jako v Bratislavě. Ani tam nemůže vzít Jonáše a Kryšpína. A že děda může být klidně celé prázdniny u nich. Bude spát na gauči, i když tam spává Indy. A že film bude o námořnících a ona bude tomu celému šéfovat, čili jak říkal děda, bude to režírovat a bude asi i producentka.

Mařenka Mořenka si lehla do své postýlky, mamka s taťkou jí dali pusu a Mařenka s úsměvem na tváři usnula. Ale ještě sekundu před tím, než usnula, si pomyslela, že toto je asi její nejvíc nejšťastnější den, teda noc, v jejím životě.

Kapitola třetí

O přísaze na kolotoči a o tom, jak konečně přijel děda.

Do začátku prázdnin zbývaly ještě dlouhatánské dva týdny. Po prázdninách měla jít Mařenka do druhé třídy. I když tvrdila mamce, že už žádnou školu nepotřebuje, protože stačí, když ji děda naučí točit filmy. Bude mít práci, a ještě takovou, která ji bude bavit. „Vždyť to pořád říkáš, mami, že to je nejdůležitější. Mít práci, co tě baví.“ A tehdy se dozvěděla od mamky strašnou věc. Že před tou prací chodila mamka do školy dohromady osmnáct let! Základka, střední a vejška. A že asi i Mařenka bude chodit tolik let do školy! Šla radši rovnou ven s Jonášem a Kryšpínem, aby se náhodou od mamky nedozvěděla další strašné věci.

Složili na kolotoči přísahu. „Protože jinak bychom v té škole museli strávit půlku života!“ řekl Jonáš. Přísaha zněla takto: Ten film, který budou natáčet, musí být tak dobrý, že dostane v Americe v Hollywoodu Oskara. „Píše se to Oscara,“ řekla Mařenka. A oni tři odejdou do Hollywoodu a tam už budou točit filmy napořád. Mařenka totiž něco o Hollywoodu a o Oscarech věděla. Viděla, jak mamka s taťkou vždy obdivují šaty hereček, které chodí po takovém velkém červeném koberci. A tak si už představovala, které šatičky si vezme. Asi ty s červenými proužky. Ty byly taky námořnické, ale velice elegantně námořnické. „Oscar je taková zlatá soška, co ji odevzdají nejlepšímu filmu anebo herečce anebo herci,“ vysvětlila ještě Jonášovi a Kryšpínovi, protože oni se sice tváří, že všechno vědí, ale nevědí.

„A u nás v Evropě máme Cannes místo Oscarů. A na Slovensku Trenčianské Teplice,“ říkala mamka. Mařenka si zapsala do svého zápisníku:

Kán a Trenčí jánské těplice

Mamka jí totiž koupila zápisník. Tlustý a strašně hezký, s lodí na přední straně. To byl zápisník na scénář, který Mařenka měla napsat. Velmi důležitá věc! Tam si scenárista musí zapisovat všechno, co ho napadne. A Mařenka tam už měla tyto myšlenky: obroská loť, překrásná hrčka asi v kjetovaných šatech, bude tam ňejaká osudová láska, vihrát Oscara, Kán, Trenčí jánské těplice.

„To Kán se píše Cannes,“ řekl taťka večer a Mařenka se na něj naštvala. Ne proto, že se Kán píše Cannes. Ale protože si čte její scenáristický deník, a co když jí ukradne myšlenky! A pak on bude chtít natočit film s překrásnou herečkou, co v něm bude osudová láska! Taťka jí slíbil, že už se to nestane, že by si ho přečetl, jen když mu to ona dovolí, protože má pravdu, že cizí deníky ani dopisy ani e-maily ani esemesky se nečtou. A scenáristické deníky už vůbec ne.

Poslední dny před prázdninami už Mařenka Mořenka skoro nevydržela. Ráno se sama oblékla, umyla, snědla celou snídani, a zatímco mamka s taťkou ještě dojídali, už stála u dveří a netrpělivě čekala. Dokonce ještě stihla vyvenčit Indyho. Každý den. Mamka řekla, že si přeje, aby byla Mařenka taková pořád. „Zkus napsat Ježíškovi,“ smála se Mařenka.

Konečně nastal ten den. Mařenka vstala v pět a pro jistotu vzbudila i mamku a taťku, aby nezaspali. No a co, že děda má přijet až v jedenáct. Mařenka dobře věděla, jak se mamka s taťkou umí v sobotu válet v posteli! „Ale my chodíme přes týden do práce!“ bránili se. „A já do školy a ještě tancovat!“ argumentovala Mařenka a vyhrála. Protože mamka s taťkou do tanečního kroužku nechodili. Kdysi dávno si slíbili, že budou. Potom později, že aspoň budou cvičit každé ráno jógu. A Mařenka je viděla cvičit jógu dvakrát.

Děda přijel a řekl, že nikdy ho nikdo neobjal s takovým štěstím v očích jako Mařenka na nádraží. „Ani babička?“ zeptala se Mařenka. Řekl, že vlastně ano, že čtyřikrát. Když se narodila mamka, strejda Ríša, strejda Jirka, a potom Mařenka.

Začali hned pracovat. Protože nesměli ztrácet čas! Mařenka už totiž řekla všem spolužákům i učitelkám i kamarádům na dvoře i na vedlejším dvoře i na tancování, že bude natáčet film. A oni už se nemohou dočkat! Proto musejí začít makat! Děda se smál a měl radost, že je Mařenka tak nadšená. Ale řekl, že mohla trošku počkat, dokud aspoň nenapsala scénář. A potom teprve dělat filmu PROMO. To řekl. A Mařenka si to hned zapsala:

PROMO:

Říkat, že budeš točid film,

abi se fšichni ťešili a chťeli ho vydět.

„Takže ty budeš i producentka,“ řekl děda a Mařenka nadšeně souhlasila. I když potom přemýšlela o tom, co to vlastně je. Ale chtěla by být všecko! „Producent je takový pán nebo paní, který sežene peníze a všechno potřebné na natočení filmu. A poskládá celý tým, čili filmový štáb. Protože film je týmová práce.“ „Takže nemůžu dělat všecko já?“ zeptala se Mařenka. „Můžeš. Ale nejlepší je, když každý dělá to, v čem se vyzná. Například když se někdo vyzná v hudbě a zvuku, tak bude dělat zvukaře.“ „Aha,“ řekla Mařenka. Ona se v hudbě vyznala jen trošku. Občas se dívala na MTV. A ani natáčet na kameru moc neuměla. Vlastně vůbec. Ale scénář napíše! Vždyť už ji napadly úžasné myšlenky! Takové určitě ještě nikoho nenapadly! Hned si běžela pro zápisník. Měla ho schovaný. Ale nepovíme kde, abyste se to náhodou nedozvěděli a nechtěli Mařence ukrást její fantastické nápady!

Autorka: Marka Staviarska

Ilustrace: Adela Režná

Překlad: Magda Bittnerová

Produkce: Zuzka Dušičková

Nakladatelství: Zum Zum production,s.r.o., www.zumzumproduction.sk

ISBN 978-80-89896-01-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí