Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Juliet Ashton: Takoví jsme byli

Vydání první

Copyright © Just Grand Partnership, 2016

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2068. publikaci

Přeloženo z anglického originálu These Days of Ours vydaného nakladatelstvím

Simon & Schuster UK Ltd, Anglie v roce 2016

Český překlad © 2017 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Karri Klawiter

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Ilustrace v knize:

Str. 9 © Chuhail | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 13 © Onot | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 33 © Nodmitry | Imagio.cz | Dreamstime.com;

str. 63 © Annieannie | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 83 © Manajir | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 177 © Pixally | Imagio.cz | Dreamstime.com;

str. 225 © Lantapix | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 269 © Photoplotnikov | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 313 © Rcmathiraj | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 335 © Alena0309 | Imagio.cz | Dreamstime.com; str. 365 © Alisafoytik | Imagio.cz | Dreamstime.com

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0538-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0539-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Juliet Ashton

Takoví jsme byli

Tuto knihu věnuji Kate Furnivallové

Prolog

Ta zmačkaná pozvánka bůhvíjak přečkala pětatřicet let a mnohá stěhování, ale písmo, i když už vybledlé, se pořád dalo číst.

Kate zastrčila kartičku za roh zrcadla toaletního stolku. Jak se tak natahovala, koutkem oka se podívala na svůj odraz, jako by jej chtěla zachytit nečekaně. „Není to špatný. Není to dobrý. Ale špatný ne. Tak si přeju všechno nej k narozeninám!“

Pozvánka se o kousíček posunula a znovu přitáhla její pohled. Kate slavila svoje páté narozeniny přesně v den, kdy měla svatbu princezna Diana. Zalila ji vlna příjemné nostalgie. Lady Di tehdy šíleně miloval celý národ. Připomněla si, jak všechny mamky posedávaly okolo televize a áchaly nad princezninými novými šaty.

A pak mi Becca rozbila mého nového Action Mana. Kate si povzdechla. Jak typické. Sestřenice prostě nedokázala pochopit, proč by holka měla chtít figurku Action Mana. Zato jejich spolužák Charlie tomu rozuměl.

Kate si ho představila. Byl dost ošuntělý a taky tak trochu zaváněl. Ostatní děti se Charliemu Garlandovi vyhýbaly širokým obloukem, protože byl jiný. Kate však takové drobnosti přehlížela, Charlie byl jiný i v tom dobrém slova smyslu. Tichý, ale nikoliv nudný. Charlie se holkám neposmíval jenom proto, že to jsou holky.

Náhlý zvuk vrátil Kate znovu do přítomnosti. Zněl jako typické vrznutí hlavních dveří, když se otevírají. Ostražitě naslouchala, ale slyšela jen ticho prázdného domu. Ticho, které však ve skutečnosti provází zvuková stopa jemných šumů a praskání.

Kate se znovu otočila k zrcadlu a zkoumala svůj pohled. Unavený, ale veselý. Tak takhle vypadá čtyřicítka. Poklepala si zespodu na bradu, aby zjistila, jestli se tam na prahu páté dekády života – polkla – ukrývá zárodek budoucí zplihlosti. Celkově vzato její odraz nevypadal špatně, zvlášť když si zapomněla vzít kontaktní čočky.

Vstala, ale hned se zastavila. Zase se ozval ten divný hluk, spíš šustot než skutečný zvuk. Sama se podivila, jak ji to nadzvedlo. Bůh ví, že bych už mohla být zvyklá na samotu. Dnes stejně jako kterýkoliv jiný den byl její dům pohodlný, přívětivý a tichý jako ulita, do níž se mohla schoulit.

A prázdný. Pro spoustu lidí by čtyřicáté narozeniny byly skvělým důvodem pro uspořádání pořádné party, ale Kate se rozhodla jinak. Jako celoživotní návštěvnice i organizátorka večírků dala všem jasně najevo, že tenhle životní milník projde bez narozeninového mejdanu.

Sáhla do skříně a její ruka okamžitě ty šaty našla. Znovu musela obdivovat jejich váhu. Světlý satén s mléčně perlovým leskem. Jejich střih, až neuvěřitelně jednoduchý, připomínal elegantnější časy. Kate mohla přísahat na to, že úžasně zeštíhlují v pase a lichotí odhaleným pažím.

Když si Kate, oblečená v županu, šaty přidržela před sebou, těžké vrstvy saténu a tylu ji obklopily a objaly jako milenec. V těch šatech si připadala jako Audrey Hepburnová. Buclatá Audrey, jak si musela přiznat, a s víc najetými kilometry na tachometru, ale přesto pořád stejně šťastná jako právě Audrey. Zasněně udělala pár tanečních kroků a překonala puzení zamyslet se a v duchu rozebírat svoje kulaté narozeniny. Nechtěla se hrabat v promarněných příležitostech, zbabraných situacích, v nepřítomných, které tak bolestně postrádala…

Ale minulost se často připomene sama, aniž bychom ji o to žádali. Najednou bylo Kate znovu pět let a právě sfoukla svíčky na narozeninovém dortu. Charlie se přitočil blíž, postavil se hned vedle ní a řekl „Máš hezký šaty“ tiše a naléhavě jako malý špion, který prozrazuje utajovanou informaci. Kate si pamatovala, jak na něj vyjela: „Cože?“ K lichotkám bývala vždycky podezíravá, nedůvěřovala jim právě tak, jak po nich Becca naopak vždycky prahla.

Charlie svíral svůj papírový talířek tak pevně, až se mu roztřásla ruka. „Miluju tě,“ zašeptal jí.

Kate nezaváhala ani vteřinu. Plácla mu na obličej kousek piškotového dortu s polevou.

Teď ale vzdychla a vrátila šaty zpátky do skříně, v níž mezi všemi těmi denimovými a bavlněnými kousky vyčnívaly už na první pohled. Lítostivě je pohladila, jako by šlo o nějakého exotického mazlíčka, kterého si ale nesmí nechat. Škoda že vás nebudu moci nikdy nosit. Kate za nádhernou róbou zavřela dveře, ale sukně se bránila a dál vykukovala ven, jako by se jí stále připomínala. Jenže i kdyby je obarvila a zkrátila délku, pořád z nich nebude nic jiného než svatební šaty, a pro něco takového Kate rozhodně neměla žádné využití.

Prudce se otočila, když od schodiště zaslechla nezaměnitelný zvuk něčích kroků. Kate došla ke dveřím. „Kdo je tam?“ zavolala. Teď už si byla úplně jistá, že v domě není sama.

Kapitola 1

Večírky u Beky byly pověstné.

Na tomhle se sešlo obzvlášť hodně hostů díky jejímu příslibu, že rodiče nebudou celý večer doma. „Bude to nejlepší mejdan v historii lidstva,“ přísahala s mrknutím oka.

O pár hodin později, kdy už pila druhou skleničku podezřele silného punče, Kate musela s jejím prohlášením souhlasit. Ne kvůli hoře koktejlových párečků vysoké jako Everest, kterou pomohla zbudovat, ani kvůli plastovým nádobám, plným ledu nebo piva, ale ani kvůli elektrickým žárovičkám, které proměnily přízemí s přehnaně vytříbeným obývákem tetičky Marjorie a strýčka Hugha v magickou jeskyni, plnou příslibů.

Dnešní večer však měl být mimořádný – doslova historický –, protože pro Kate to měla být ta noc. První noc.

Udělá to. Zbaví se svého otravného panenství. Bude mít sex. Nad tímhle výrazem Kate jen zamrkala, a tak ho honem raději nahradila slovy Milovat Se, dokonce s velkými písmeny, protože jak tvrdily všechny časopisy a její „zkušenější“ přítelkyně potvrzovaly, jednalo se o obrovský krok v životě každé dívky.

Takže by se tomu možná mohlo říkat Obrovský Krok.

Dole v přízemí naplno hrála písnička Things Can Only Get Better, tatáž, kterou Kate neustále poslouchala ze svého růžového walkmanu. Její přátelé, oblečení od hlavy k patě do nejmódnější černé, vyřvávali chytlavý refrén a poskakovali na opečovávaných perských koberečcích tetičky Marjorie. Každý, koho Kate znala, chodil neustále jenom v černé. Roláky. Punčocháče. Vypadalo to, jako by v obchodech nebylo k dostání nic v jiné barvě. Jako by všichni puberťáci byli neustále na cestě na něčí pohřeb.

Nahoře v ložnici pro hosty už hudba byla ve tmě slyšet jen jako tlumené dusavé pulzování. Kate seděla na hromadě kabátů, uložených na posteli, a přemítala nad svým klukem, s nímž chodila teď už půl roku a který se k ní blížil, že ji políbí. Charlie byl vyšší než ona. Líbilo se jí, jak se musela pokaždé postavit na špičky, aby ho mohla políbit. Líbilo se jí taky vypouklé místečko kousek pod jeho rameny, kam jí tak skvěle zapadla hlava, když se vzájemně objali. Pak tu byly věci, které se jí zas už tolik nelíbily – třeba jeho tendence zabřednout do nudného rozhovoru s jejím tátou, i když už Kate byla připravená vyrazit z domu, a taky jeho nevyhraněný názor na Beku – ale na nich vlastně zase tolik nezáleželo.

„Proč ne?“ ptala se Kate. „Ale fakt vážně,“ řekla zasmušile. „Strašně se přece milujeme, ne?“

„Jo.“ Charlie povytáhl tmavé obočí, jako by ho něco trápilo. „Jasně že se milujeme. No,“ dodal a obočí mu znovu vyjelo. „Aspoň já tebe šíleně miluju.“

Kate do něj šťouchla. Možná až moc silně. „Promiň,“ zasmála se, když sebou cuknul. „Takže… šíleně se milujeme a máme tu pokoj sami pro sebe a žádní rodiče sem nemůžou vtrhnout bez klepání… tak proč bysme nemohli…“ Kate si už předtím nacvičovala svůdný pohled, ale obávala se, že jí z toho teď vyšla spíš kachna než mořská panna.

„No, moc romantický to tady není, že?“ Charlie se rozhlédl po úsporně zařízeném pokoji s dřevotřískovými stěnami a podobným nábytkem. V rohu stál rotoped, na jehož držadlech se sušilo rozvěšené prádlo – dost bytelné, aby naznačovalo, že patří spíš tetičce Marjorii než Bece. Na béžovém koberci opuštěně stál nedokončený model letadla. „A taky si nemůžu vzpomenout ani na jednu slavnou milostnou báseň o hromadě kabátů.“ Hodil pohledem na neuspořádanou kupku svetrů a bund.

„Tak si nějakou napiš sám.“ Kate do něj zase dloubla, ale tentokrát už ani neřekla „promiň“. „Dej si chvilku pauzu od sepisování toho tvýho největšího románu na celým světě.“

„Tak tomu říkáš ty,“ řekl Charlie. „Ne já.“ Kate věděla, že pokud by Charliemu poklepala na zadní kapsu jemně proužkovaných kalhot (což nebyl zas tak špatný nápad, Charlieho zadek se jí moc líbil), našla by tam malý zápisník a zbytek ořezané tužky. „Říkáš, že tvůj román má být o lásce. Opravdové lásce. Velké spalující lásce. Malé hezké lásce.“ Kate se přikrčila, aby s ním udržela oční kontakt, protože Charlie sklopil hlavu a škubl sebou, jak mu připomněla jeho vlastní slova. „Vem to jako průzkum.“

Přisunula se k němu. Spoléhala se na to, že blízkost a feromony budou jejími nejpřesvědčivějšími spojenci, a položila Charliemu ruku na stehno. „Pojď sem,“ řekla mu tiše. Políbili se a Kate se přisunula ještě blíž, takže už byli úplně propletení a jeho silné paže ji tiskly jako svěrací kazajka.

„Kate, ne,“ zamumlal.

„Ale proč ne?“ zamumlala taky. Kate věděla o Charlieho sexuálních dobrodružstvích s jeho bývalou. Všichni to věděli. Jeho bývalka nebyla žádný tajnůstkář. Kate ztuhla uprostřed polibku. V hlavě se jí náhle vynořila nevítaná myšlenka a zasáhla ji s plnou silou. „Prokristapána, Charlie!“ Odtáhla se od něj, praskla tak bublinu jejich intimity. „Natalie se ti líbila víc než já?“ Zasmál se a Kate vyskočila. „Nesměj se mi. A odpověz na otázku.“

Charlie natáhl ruce v gestu, že se vzdává. „Smál jsem se, protože to je prostě blbost, Kate. Líbíš se mi víc než kdokoliv jiný. Líbíš se mi víc než…“ Zoufale pátral po nějakém idolu, po němž by mohl toužit každý normální mladík jeho věku. „Víc než Demi Mooreová!“ vykřikl vítězně.

„To teda určitě.“ Kate sama dobře věděla, jaká je a jaká není. Měřila jen o kousek víc než sto padesát centimetrů, nohy měla spíš důkladné než elegantní a její bystrý obličej, vykukující zpod dlouhé ofiny, byl jen málokdy vážný. Zkřížila si ruce na prsou a dívala se na něj. Skrz podlahu k nim doléhalo naléhavé dunění písničky od Oasis.

„Copak to nechápeš?“ naléhal Charlie. „To není jenom o tom, že se mi líbíš, Kate. To je jenom jedna část z toho všeho. Já tě miluju.“

Nebylo to sice poprvé, co Charlie Kate od oslavy jejích pátých narozenin tohle řekl, ale stejně se to dalo spočítat na prstech jedné ruky. Kate na něj hleděla, na jeho rovný nos a plné rty, zvýrazněné světlem měsíce, které sem pronikalo skrz neuroticky pečlivě nažehlené záclony tetičky Marjorie. Na svetrech už nemíval fleky a o svou nemožnou matku se staral, jako by byla dítětem ona, ale Charlieho základní výrobní materiál se od roku 1981 nijak nezměnil. Byl si tím jistý tehdy a byl si tím jistý i dnes, ale jak mohl vlastně vědět, že je to doopravdy láska? Katiny přítelkyně si s tím slovem bezstarostně pohazovaly, jeden týden platilo pro jednoho kluka a další týden zase pro jiného. Kate však byla ohledně těch pěti písmen opatrná, ostražitá před jejich silou, vědomá si jejich kouzla.

Charlie, sedící na posteli, se natáhl a vzal obě její ruce do svých. Kate se hned o trošku zlepšila nálada. „Ty mi nikdy nevěříš, když ti to říkám,“ zašeptal. Ve tmě nebyl díky módně černému oblečení takřka vidět, zdánlivě netělesná tvář působila nad okrajem roláku jen jako ovál plný úzkosti a vlasy mu i přes naplácaný gel jaksi zplihly.

„Ale já ti přece věřím.“ Kate na něj shlížela už zase laskavěji. Jak rychle měnila svůj vztah k Charliemu. „Věřím ti,“ zopakovala smutně. „Tak proč bysme nemohli…?“

„Ještě jsem to nikdy nedělal.“ Charlie po svém doznání pevně sevřel rty, jako by ji vyzýval, ať nějak zareaguje.

„Ale jo, dělal.“ Kate si hned uvědomila, jak je směšné Charlieho přesvědčovat, že se ohledně svého panictví mýlí a že už ho nemá. „Nebo ne?“

„Věř si, čemu chceš, ale když si vy holky špitáte na záchodku a vyměňujete si zážitky, často úplně překroutíte fakta.“ Charlie pustil její ruce a vstal. Jeho štíhlá postava teď byla vidět jen jako obrys před zbytky světla, procházejícího oknem. „Já nevím, proč Natalie vykládala, že jsme měli sex. Jenom jsme se líbali, fakt, a tak trochu jsme něco zkoušeli.“ Přes rameno se na ni pokřiveně usmál. „Sorry. Vím, že nemáš ráda, když o ní mluvím.“

„Teď už vím, že je to lhářka prolhaná, a tak mi to tak nevadí.“ Kate zůstávala ztěžka sedět na kraji postele. „Fakt jsem si ale myslela…“

„Chtěl jsem ti to říct. Ale přišlo mi to trapný.“ Svěsil hlavu. „Všichni ostatní kluci už to někdy dělali.“ Charlie si odkašlal a pak naoko ležérně prohodil: „Teď mi asi dáš kopačky, co?“

„Co když ostatní kluci ale taky jenom říkají, že už to dělali?“ Kate natáhla dopředu jednu nohu v těžké botě. V neprůhledných tmavých punčocháčích vypadala jako noha od pavouka. „Máš pravdu, Charlie. Tohle fakt není dobrej čas ani místo, abychom spolu byli poprvé. Můžeme počkat.“ Kate jenom žasla nad jeho přesvědčením, že by ho nechala kvůli něčemu tak nepodstatnému. Předstírala, že si nevšimla, jak se úlevou celý sesul. „Chceš si jít zatancovat?“

„Ne.“ Charlie jedním dlouhým krokem zdolal vzdálenost mezi nimi, povalil Kate zády do hromady kabátů a položil se tělem na ni. „Chci tebe.“ Políbil ji, jeho vlasy jí spadaly do očí. Málem přitom spadli na podlahu, ale nakonec se srovnali, aniž by od sebe odtrhli rty.

„Takže sis to teda rozmyslel?“ zachichotala se Kate skrz jeho zuby a tahala z něj svetr, zatímco on nešikovně zápolil s knoflíky na její blůze.

„Nic romantickýho nepotřebujeme,“ vydechl Charlie a na chviličku se nadzvedl, aby si mohl přetáhnout svetr přes hlavu a odhodit ho na podlahu. „My jsme romantický.“

Najednou bylo muziku slyšet hlasitěji. Na podlaze se objevila zlatavá výseč světla. Dveře se otevřely, jen na kousek.

Kate se zabořila pod kabáty.

„Do prdele!“ Charlie se vrhl za ní a spěšně přes ně oba přetahoval větrovky a džínsové bundy a pláště do deště. Než se trojúhelník světla rozšířil natolik, že padl i na postel, byli už úplně zakrytí a příchozí na ně nemohli vidět.

V šerém stanu byli tak blízko, že se dotýkali nosy. „Becca!“ zašeptala Kate neslyšně Charliemu, když uslyšela hlas své sestřenky.

„Juliane! Poslouchej! Tohle je důležité,“ říkala Becca svým speciálním hlasem, tvořeným z devíti dílů cukrkandlu a jednoho dílu napalmu, který měla vyhrazený pro vycvičené chlapce.

„A tohle taky.“

Kate a Charlie se dusili smíchem, ve tváři červení jako vařená řípa, jak k nim přes vrstvu kabátů doléhaly zvuky muchlování. „Blééé!“ signalizovala Kate, která nijak netoužila vyslechnout si Bečinu romantickou epizodku.

„Ne!“ prohlásila Becca. „Když si nemám přijít na svý já, tak ty taky ne.“

„Ale no tak.“ Julian, šest stop a čtyři palce mužského sebevědomí z britské vyšší třídy, oblečený do manšestru a tvídu, byl zvyklý vždycky dosáhnout svého. Spolu s Bekou dokládali známý paradox o neodolatelné síle a nepohnutelném předmětu. Oba dva byli jak neodolatelní, tak nepohnutelní, ale Kate bylo jasné, na koho v souboji vůlí vsadit.

Hudba zezdola ještě o kousek zesílila. Bon Jovi kvílel tak silně, až se roztřásly poličky. Sousedé si určitě budou stěžovat, ale Becca, jak Kate dobře věděla, je půjde navštívit s vínem a květinami a dívčími projevy lítosti, a všechno bude zase odpuštěno. Becca sice uměla skvěle dělat binec, ale ještě skvěleji ho vždycky uměla napravit. Už mockrát Becca dostala Kate z různých problémů. Skoro tolikrát, jako ji dostala do nich.

„Páni, ty jsi úžasná,“ vydechl Julian a Charlie předstíral, že bude zvracet.

„Tohle mi pomohla vybrat Kate.“ Becca se před Julianem zavlnila v tmavočervené mikromini sukni. „Já jsem jí za to půjčila náhrdelník.“

„Na tobě stejně vypadá líp.“

Kate se ve tmě zatvářila rozhořčeně, ale s Julianovou nedžentlmenskou poznámkou vlastně musela souhlasit. Na Bece vypadalo všechno líp. V celé rodině byla považovaná za „tu hezkou“ a tak se svými za drahé peníze pořízenými blonďatými prameny a dietou vyhoněným tělem snažila tomuto titulu ze všech sil dostát.

I cizí lidé vždycky poznali, že obě dívky jsou příbuzné, i když jedna z nich měla dlouhé štíhlé nohy a sexappeal, zatímco druhá byla menší, tmavší a obvykle se hrbila nad nějakou knížkou („ta chytrá“). Podobu však prozrazovaly hlavně oči. Kate i Becca se dívaly na svět stejně porcelánově modrými kukadly, která prozrazovala jejich společné irské předky. Skrz kabáty slyšela, jak ji sestřenka hájí.

„O Kate neříkej špatné ani jedno slovo. Je to nejlepší kamarádka, jakou můžu mít.“

„Nechápu, proč za tebou leze,“ prohlásil Julian.

„Protože mě má ráda,“ odpověděla Becca vážně a s přesvědčením. „A já ji mám ráda taky. Dala bych jí poslední penny.“

„Ale pak by sis ji od ní zase půjčila, co.“ Julian se odvážil přistoupit k ní blíž. „Ale nechme bejt tu malou myš Kate…“

„Ne, nech toho!“ Becca odstrčila Julianovy ruce. „Kate není žádná myš. Nech ji na pokoji. Musíme si promluvit.“

Julian si hlasitě povzdechl, jeho vášeň teď byla spolehlivě uhašená. „Je mi jasný, co to znamená, když holka řekne něco takovýho. Tak copak jsem provedl teď?“ Pohodil blond hlavou a kousal se do rtu.

„Spíš jde o to, cos neudělal.“

„Prokristapána.“ Julian se plácl do čela. „Toho je strašně moc. Mohli bysme tu taky bejt celou noc. Nemůžeš mi to nějak přiblížit?“

„Jak dlouho už spolu chodíme?“

„Šest úžasnejch měsíců, miláčku.“ Julian se ji znovu pokusil nenápadně obejmout.

„Stejně jako my,“ zašeptal Charlie.

„Nikdy nezapomenu,“ pokračoval Julian a oždiboval Bece ucho, „jak mě překvapilo, když jsem zjistil, že hodný katolický holky to dělají už na prvním rande.“

Kate jen vytřeštila oči a umínila si, že se na to Beky musí při první příležitosti zeptat. Ta proradná malá mrcha přísahala, že nechala Juliana čekat celé týdny. Jako by, pomyslela si, byl sex odměnou za dobré chování, stejnou, jako když hodíš pamlsek poslušnému labradorovi.

„Nech toho,“ odstrčila Becca Juliana. Měla postavu jako Valkýra, takže se zapotácel, zakopl o model letadla a upadl na rotoped.

„Hele, uklidni se.“

Kate z Julianova povýšeného tónu poznala, že Becca zašla trochu daleko. Na rozdíl od Katina vztahu s Charliem – který se vyvíjel postupně – láska její sestřenice probíhala jako sled strategických potyček. Seznámili se, když se Becca ucházela o místo recepční v Julianově firmě s nemovitostmi. Prohlásil o ní tehdy, že je „příliš znepokojivá“, než aby s ní pracoval, a místo toho navrhl, aby spolu šli na večeři. Od té doby se neustále přetahovali o to, kdo bude mít navrch. Kate však Juliana podezírala, že svou protivnici dost podceňuje.

Jedna z typických bitev se odehrála u stolu s nedělním obědem u tetičky Marjorie jen před několika týdny, rovnováha sil mezi Bekou a Julianem se přelévala přes opékané brambory sem a zase zpátky.

„Však už jsme si říkali, jestlipak nám Becca někdy ukáže toho svého mládence,“ pravila tetička Marjorie a podala Julianovi talíř naplněný tak, že by se z něj snadno nasytila vyhládlá čtyřčlenná rodina.

„Hmmm,“ udělala Becca rozmarně. „Ono to už skoro vypadalo, jako by se Julian s mojí rodinou ani setkat nechtěl.“ Pohledem přišpendlila Juliana k židli. „Skoro jako by nechtěl, abych si myslela, že je to mezi námi vážné.“

Julian se nervózně zasmál.

„Takže to s Bekou myslíte vážně?“ zeptala se Katina mamka. Měla přitom na bradě šťávu z pečeně.

„Samozřejmě že to s ní myslí vážně,“ prohlásila tetička Marjorie. „Že ano, Juliane? Dobře vychovaný mladík jako vy by si jistě nikdy s mojí dcerou jen tak nezahrával.“

„Takže?“ Becca skutečně zamávala řasami na Juliana, který se tvářil, jako by nejradši zahodil příbory a zardousil ji.

„Chovám k vaší dceři velmi silné city,“ vypravil ze sebe nakonec.

Tetička Marjorie šťouchla do manžela a strýček Hugh se probral. Občas se propadal do vlastního tajného světa snů o golfu a mlčenlivých ženách.

„Pokračuj,“ zasyčela na něj jeho žena.

Strýček Hugh se s lítostí zadíval na Juliana, asi tak jako se veterinář dívá na pískomila, jehož má utratit.

„Jsou tedy vaše úmysly počestné, Juliane?“

„Copak dneska vážně lidi kladou takovéhle otázky?“ nevydržela už Kate dál mlčet.

„V tomhle domě ano.“ Becca ji pod stolem nakopla.

Kate jí kopanec vrátila a obě se začaly tiše smát, jako by se znovu vrátily do rozhihňaných dětských časů. Tento soukromý vesmír, do něhož se libovolně vracely, byl místem radosti a sdílených nesmyslů. Když se užaslí přátelé podivovali nad Katiným nadšením pro sestřenici, těžko jim vysvětlovala, proč je živelné a někdy otravné Bece tak oddaná, ale souviselo to s tím, jak se vedle Beky cítila. Když byla Kate s ní, připadala si odvážná. A taky lehkovážná. Pro někoho, kdo býval celý život předsedkyní třídy, to byl omamný pocit.

„Moje úmysly,“ řekl Julian, který už se vzpamatoval a tvářil se vážně a chladně jako státník, „jsou naprosto počestné. Miluji vaši dceru, pane a paní Neelovi, a nikdy bych jí neublížil.“

„Říkejte mi Marjorie!“ vypískla Bečina matka. Hormony jí kolovaly v krvi jako heroin.

Když pak Julian odešel s Bekou naskládat nádobí do myčky, u stolu se rozběhla tlumená konverzace.

„Tak dobré způsoby,“ rozplývala se Katina máma nad Julianovým vychováním.

„A ten hlas…“ Tetička Marjorie se celá chvěla potěšením.

„Roztomilý slušný mládenec,“ prohlásila Katina matka, která netušila, že ten slušný mládenec právě v komoře stahuje její neteři spodní kalhotky.

Později, během pravidelné telefonické konference nad denními událostmi, Becca Kate přiznala: „Julian se na mě děsně vztekal. Na chvíli jsem si myslela, že jsem vážně zašla trochu daleko.“

„Ty zajdeš vždycky moc daleko. Moc daleko je přesně tvůj styl.“ Být nablízku někomu, kdo s takovou lehkostí boří hranice, pro Kate znamenalo, že i ona se tak mohla zprostředkovaně podílet na Bečiných kouscích.

„Máma už si píská svatební pochod,“ vyprskla Becca. „Už to vidí jako hotovou věc.“

„A je to tak?“ Kate věděla, že Bečiny ambice jsou z kategorie šílených. Byla přesvědčená, že pokud se týká mužů, neexistuje nic, co by bylo nad její síly.

„Víceméně ano.“

„Do ničeho ho nenuť.“ Kate pocítila záchvěv sympatií k Julianovi, jako by byl zraněný lev a Becca velký lovec zvěře. Z opačného konce telefonní linky úplně slyšela její spokojený úsměv. Obchvatný manévr právě začal.

Teď, ve volném pokoji pro hosty, se Kate měla stát svědkem jeho vyvrcholení.

„Miluješ mě přece, že ano, šmudlíku?“ zapředla Becca.

„Ty víš, že jo,“ odpověděl Julian. „Jsem do tebe blázen, cukroušku.“

Kate a Charlie se pod svým stanem z kabátů a plášťů na sebe neodvážili ani podívat. Šmudlík. Cukroušek. To už bylo trochu moc.

„Tak proč mi nedokážeš, jak moc mě miluješ?“

„Přesně to se ti teď snažím – jau!“ Julianovi přistál na tváři hravý Bečin políček. „Uklidni se, zlato.“

Kate s Charliem už tyto vypjaté situace poznali během dvou večerů, kdy si oba páry vyšly na společné rande. V určitém bodu Becca s Julianem vždycky nafoukli malé nedorozumění do všezahrnujícího sporu. Jejich vášnivost a nápadnost Charlieho znervózňovala, a tak si přál vídat se s nimi co možná nejméně.

„Ale vždyť to je Becca…,“ říkala Kate. Jako jedináček si vždycky cenila blízkosti vhodné přítelkyně. Svého času o sobě dívky vzájemně mluvily skoro jako o sestrách. Kate přestala Beku soudit už před mnoha lety, ale Charlie za sebou neměl stejné zkušenosti, na něž by se mohl spolehnout. Čas od času Kate pobízel, aby nebyla tak pasivní, že by aspoň občas měla umět říct Bece ne.

Kate mu vždycky na odpověď pocuchala vlasy a prohlásila: „Ty se jenom zlobíš, protože ti šéfuje, jako bys byl mladší brácha.“

Charlie pak jen pokrčil rameny a políbili se, protože vždycky věděl, že Kate a Becca jsou nerozlučná dvojka. Když chtěl jednu, musel se smířit i s tou druhou. Blízkost z dětství u obou mladých žen překonala i časy, kdy obě roztáhly křídla, protože kdykoliv byly spolu, cítily vzájemné porozumění. Becca znala veškerá temná zákoutí i drsné rysy Katiny duše, ale přesto ji vždy podporovala, vždycky stála na její straně, bok po boku své ségřenky.

„Becca je prostě Becca,“ usmívala se Kate, když Becca všechny donutila jít do kina na film, který chtěla vidět pouze ona sama. Dokázala však poznat, kdy s Julianem zašla příliš daleko a zkoušela jeho dobrou vůli o chloupek víc, než bylo vhodné. Možná že strčit do něj, až přeletěl celý pokoj jen proto, že ji chtěl políbit, bylo jedním z těchto okamžiků. Obchvatný manévr se ocitl v ohrožení.

„Tohle je důležité, Juliane, a ty přitom myslíš jenom na muchlování.“

„To jsi řekla tak poeticky.“

Kate ve tmě nakrčila nos. Takhle zostra Julian obvykle mluvil po skleničce nebo třech, když chtěl Beku zkritizovat za nedostatek „kultury“, a prohlašoval: „Nemohla bys být trochu jako Kate? Čte knihy současných autorů a ne jenom módní časáky jako ty.“ Kate lichotilo, že ji Julian bere vážně, vybírá si ji pro rozhovor, a přitom přehlíží její (to se musí uznat) pubertální kamarádky, ale nelíbilo se jí, jak má radost, když se mu povede Beku setřít. A taky mu to řekla. Což byl jeden z mnoha důvodů, proč měla dojem, že ji Julian vlastně moc rád nemá.

Becca jeho výsměšný tón buď ignorovala, nebo ho nepostřehla, a mlela dál. Tahle schopnost odfiltrovat, co nechtěla slyšet, byl jedním z hlavních klíčů k jejímu úspěchu u opačného pohlaví. „Mysli, Juliane. Co by z mých osmnáctých narozenin udělalo naprosto a totálně nezapomenutelnou záležitost?“

„Vražda?“ zasmál se Julian. Zdálo se, že nevnímá vážnost situace, ale Kate bylo jasné, že se řítí do pasti. „Přestaň mi dávat takový hádanky, Beko. Jsem dost nalitej a taky jsem snědl trochu moc toho podivného koláče od tvojí matky, tak mi radši rovnou řekni, krásko, co teda vlastně chceš? Je to tvoje. Víš, že pro tebe udělám cokoliv.“

„Cokoliv?“ zapředla Becca.

Kate sice nedokázala přesně říct proč, ale Julianův vztah s Bekou nikdy moc neschvalovala.

Ne snad proto, že by Julian považoval jejich partu za nedospělou, bylo jedině přirozené, že tlupa teenagerů musela úspěšnému muži mezi dvacítkou a třicítkou připadat dětinská. Nebylo to ani tím, že by mu snad vyčítala jeho povýšené způsoby. Na rozdíl od některých jejich přátel Kate bavila Julianova záliba v dobrém víně i jeho neotřesitelné přesvědčení, že muž bez kravaty je pouze polovičním mužem. Bylo v tom něco jiného, něco v jeho očích, když se na Beku podíval. Něco tam chybělo, a to něco byla láska.

Kate věděla, jak vypadá muž, který miluje. Naučil ji to Charlie. Sevřelo se jí srdce pro toho podivného, legračního, úžasného kluka a v náhlém popudu ho tvrdě políbila na rty, až nadskočil.

Becca a Julian byli tak zabraní do svého sporu, že si ani nevšimli, jak se hromada kabátů pohnula.

„Tak přece přemýšlej. Co udělá muž, když se zamiluje do ženy?“ Bečin hlas byl tak sladký, že by mohl způsobit zubní kaz. „Mmm?“

„Kupuje jí spousty pěkných věcí,“ řekl Julian, zvedl jí ruku a políbil ji na zápěstí, hned vedle náramku s přívěsky, který jí před hodinou připnul. „A je milý na její matku. A vozí ji autem sem a tam, i když má moc práce. A říká jí pořád, jak je krásná. To všechno už jsem udělal, drahoušku.“

„Ne, myslím, na co se jí zeptá?“

„To teda nevím.“ Julian předstíral, že přemýšlí. Vyhnul se její otázce a otráveně řekl: „Tak už to vyklop, Beko, ať si můžem zapíchat, jo?“

Kouzelné. Kate ale věděla, kam Becca míří.

Hodně lidí vidělo v rozpadu příkladného manželství princezny Diany dokonalý důkaz, proč dospělí už nemají věřit na pohádky. Jiní – jako třeba tehdy sedmnáctiletá přemýšlivá Kate – jej viděla jako feministický příklad, kdy se panna obětuje nadvládě mužů. A Becca to viděla jednoduše jako příběh princezny. Svoje vlastní svatební šaty si vymýšlela už od doby, co byla dost stará, aby v ruce udržela tužku, a teď měla konečně na dohled ženicha, o jakém snila.

„Klekne si na jedno koleno,“ řekla Becca pomalu a zřetelně, aby Julian neměl pochyb, o čem mluví. „A zeptá se jí, jestli by se chtěla stát jeho –“

„Beko, drahoušku, já tě sice děsně miluju, ale –“ Becca přerušila Julianův okamžitý protest tím, že mu položila prst na rty.

„Zeptá se jí, jestli by se chtěla stát jeho ženou,“ dodala šeptem.

V pokoji zavládlo ticho. Kate s Charliem pod kabáty jenom tajili dech. Dokonce i hluk z večírku jako by se ztišil. Becca na to šla úplně špatně! Kate se v duchu obrnila proti vodopádu slz, který musel nevyhnutelně následovat, až Julian odmítne spolupracovat. Nemůže přece zhypnotizovat muže, jako je on, aby si ji vzal!

„Jsi ta nejnesnesitelnější, nejotravnější a nejrozmazlenější ženská, co jsem kdy poznal,“ řekl Julian. „Vezmeš si mě?“

„Jo!“ vykřikla Becca. Skočila mu do náruče, až ho málem povalila. „Jo, jo, jo! Ach. Bože, kde je Kate? Ta z toho padne!“ Pokryla Julianovu tvář polibky. „Musím to zavolat mámě!“ Znovu Juliana políbila, tentokrát už ale umírněně. „Budeš chtít na hostině hovězí nebo kuře?“ zamumlala mu do polibku.

„Ty malá příšero,“ pravil Julian shovívavě.

„Můžu to všem říct? Hnedka teďka?“

„Brzdi, brzdi.“ Julian jí položil ruce na ramena. „Musíme to udělat pořádně. Měl bych nejdřív zavolat tvýmu tátovi a ujistit se, že souhlasí.“

„Ale souhlasí, souhlasí,“ drmolila Becca. „Máma by mu nedovolila nesouhlasit.“

Nikdo, pomyslela si Kate, se ani nezmínil o lásce. Zmocnila se jí jakási zlá předtucha, která se nehodila k situaci. Přitiskla se k Charliemu, potřebovala jeho teplo, jeho solidnost. Měla strach o svoji sestřenici, tak bláznivě rozradovanou, tak pomýlenou. Toto pochopení, touha chránit někoho, kdo nevypadal, že by nějakou ochranu potřeboval, byla jedním ze základních pout, která Kate s Bekou spojovala.

Becca sice brebentila dál, ale Julian ji vystrkal ven z pokoje a přitom se neúspěšně snažil utlumit její nadšení, sahající až do stratosféry.

Za čerstvě zasnoubeným párkem se zavřely dveře. Kate a Charlie váhavě vylezli ze své pohotovostní skrýše jako plaší lesní tvorové.

„A sakra,“ řekla Kate.

„To teda,“ hlesl Charlie, „byla fakt příšerná žádost o ruku.“

„Po pravdě řečeno, pro tebe by byly všechny žádosti o ruku příšerný.“ Charlie byl totálně proti svatbám a manželství.

„To jo, ale kdybych musel požádat o ruku,“ pokračoval Charlie, celý rozcuchaný, „udělal bych to rozhodně líp. Tohle bylo tak neromantický. Bylo to spíš jako vtip.“

„Julian by se neodvážil vtipkovat před Bekou o svatbě.“ Kate se zahihňala, ani ne tak veselím, jako spíš nepojmenovatelnou úzkostí. „Ti to teda podělali, Charlie. Fakt děsně. Vůbec si nemyslím, že ji miluje.“

„Já si nemyslím, že ona miluje jeho,“ opáčil Charlie.

„A do prčic!“ Kate si přikryla rukou pusu. „Určitě bude chtít, abych jí šla za družičku.“

„Ha!“ Charlieho to očividně potěšilo. „Šifón. Lodičky. A ta velká květinová věc na hlavě!“

„Hele, co myslíš, neměli bysme jít dolů?“ Kate nepřesvědčivě ukázala k zavřeným dveřím. Nebyla si jistá, jestli dokáže zvládnout výšku vzrušení, jehož Becca při oznámení novinky dosáhla. Upřímně řečeno, dělat Bece kompars při jejích scénkách bylo na Kate občas dost.

„No asi vlastně jo,“ řekl Charlie.

Nerozhodně stáli, oba váhali, kdo z nich dvou bude ten zlý a první se pohne k odchodu.

„Jsem tak ráda, že ty jsi ty,“ prohlásila Kate. „A ne Julian.“

„Ehm, fajn,“ řekl Charlie nejistě. „Jen tak mimochodem, já bych nikdy nebyl jako Julian.“

„Ty jsi tohle…,“ pokračovala Kate a zvedla jednu ruku. „A on je tohle…,“ zvedla tu druhou.

„Díky, žes mi to tak podrobně vysvětlila.“

„Však víš, jak to myslím.“

„Blbý je,“ řekl Charlie, „že vím, jak to myslíš.“

Na první pohled se zdálo, že Julian je dokonalý úlovek. Jeho vzhled, bohatství a chování zapadalo do všech standardních škatulek.

Ošuntělý Charlie, pořád shrbený nad notesem, schopný se něčemu smát až k slzám, neustále něco čmárající a sepisující zamilované rýmovačky, zapadal do škatulek, které si pro sebe vytvořila Kate.

„Jsem ráda, že jsem tě našla, Charlie.“

Dlouho se na sebe beze slova dívali. „A já jsem rád, že jsem našel tebe,“ řekl Charlie.

Padli si do náruče, až se svalili na postel, rozepínali knoflíky, zápolili s páskem. Hihňali se, sténali, zmítali sebou, rozhazovali rukama a nohama, jak je pohánělo vpřed rostoucí vzrušení.

„Potřebujeme…“ Kate se posadila, celá bez dechu a s vlasy spadlými do obličeje.

„Jo ten… to jo.“ Ani jeden z nich zjevně nedokázal vyslovit slovo kondom.

„No, ehm, já vlastně jeden mám.“ Kate se kousla do rtu.

„Teda ty jsi ale prostopášnice,“ prohlásil Charlie.

Byla to pěkně záludná věc, ten jediný drahocenný kondom, co Kate měla.

„Hop!“ přeletěl pokoj. „Jau!“ Trefil ho do oka. Konečně se však uvolil ke spolupráci a Kate si zase lehla. Charlieho tvář se přiblížila tak, až se jí rozplynula před očima.

„Miluju tě,“ řekl.

„Miluju tě,“ řekla.

Jejich ústa, jejich těla i jejich dychtivá srdce se konečně setkala. Kate očekávala ostrou bolest, ale žádná nepřišla, pouze divoké a neovladatelné vzrušení, stoupající ze středu jejího těla. Když si už myslela, že dostoupilo vrcholu, poznala, že stoupá ještě dál, až konečně ona i Charlie zůstali ochablí, zaklínění jeden do druhého.

„Dělala jsem přitom velkej rámus?“ zašeptala mu do zvlhlých vlasů.

„Tak trochu,“ odpověděl bez dechu.

Zezdola se ozvala erupce bouřlivého jásotu a oba dva se na pár hrozných okamžiků lekli, že potlesk patřil jejich amatérskému milování.

Pak to Kate došlo. „Becca právě udělala velké oznámení.“

Nějakou dobu zůstali ležet bez pohnutí. Kate přestala v duchu rozebírat své pocity nad tím, co právě dělali, a prostě jen byla. Když pak vstali, připadalo jí, že snad nemá v nohách kosti. „Jsem nějaká roztřesená,“ řekla. Naráželi do sebe s Charliem lokty i koleny, jak si oblékali prádlo uprostřed laviny kabátů, která se sesunula na zem. I přes naprosto dospělou podstatu posledních patnácti minut si Kate připadala nezralá a omámená.

Když zápolila s knoflíky od halenky, Charlie řekl: „Kdybych věřil na manželství, požádal bych tě o ruku.“

„Kdybych já věřila na manželství,“ odpověděla Kate, „řekla bych ano.“ Zapnula mu zip na kalhotách. „Jenže my na manželství nevěříme, takže…“ Políbila ho. Polibek chutnal jinak než ty „předtím“. Něco se změnilo. Bylo to teď mezi nimi hlubší. Zachvěla se, zčásti tím, jak ji to pomyšlení vzrušovalo, ale také ze strachu před tím obrovským vesmírem dospělých, který ve své situaci právě teď zahlédla. „Jedna věc mě ale štve, Charlie,“ přiznala.

„Co?“ zeptal se nešťastně.

„Že sis myslel, že bych ti dala kopačky.“

„Jo tohle.“ Charlie zlehčil její obavy, překvapený tím, jak se mračila. „Jenom jsem zpanikařil. Já vím, že bys to neudělala. Vím, že patříme k sobě. Že jo, viď? Jsme přece v pohodě.“

„Hele, sice se nikdy nechceme vzít, ale co kdybychom se nikdy nerozešli? Co ty na to?“

Charlie si položil ruku na srdce a vážně řekl: „Tímto přísahám, že ti nikdy nedám kopačky.“

„A já přísahám, že nikdy nedám kopačky tobě.“ Vzájemně se objali a společně vyšli ven jako zamilovaná siamská dvojčata.

Kapitola 2

Kate se opřela o automat na tampony a snažila se popadnout dech. Po šílenství, odehrávajícím se v tanečním sále, poskytovala dámská toaleta se zašlými zrcadly v ozdobných pozlacených rámech vítaný odpočinek. Lidé, kteří ji varovali, že svatební den rychle uteče, se mýlili. Připadalo jí, že snad trvá už půl století.

Obřad byl úchvatný, pravá tsunami emocí. Pronést svatební slib ve slavnostním příšeří oken s vykládanými skly v sobě neslo význam jako jen málo jiných věcí, které dosud poznala.

Od té doby musela stisknout nespočet rukou, sníst spousty jídla, aniž by vnímala jeho chuť, usmívat se, když další hosté pronášeli řeč, vzít si mikrofon a poděkovat rodičům, tančit, pít, znovu jíst, být milá k nejmladším družičkám a pózovat při fotografování s příbuznými, o nichž si myslela, že jsou už dlouho po smrti. A to všechno se závojem.

Když zahlédla svůj odraz v zrcadle, podivila se, kdože je ten transvestita v bílém. Rty měla rudé jako krev. Víčka měla natřená třemi různými druhy bronzových stínů. Vizážistka vesele prohlásila, že spousta jejích nevěst vyžadovala přirozený vzhled, ale když uviděly fotky, nakonec byly rády, že ji neposlechly. I když její šaty byly mnohem jednodušší než Bečina korzetová extravagance, Kate připadalo, jako by si bílá saténová róba oblékla ji a ne naopak. Vlečka ji pronásledovala, ozdoba na hlavě ji kousala a škrábala a živůtek jí mačkal žebra jako milenec s vražednými úmysly. Měla chuť ze sebe všechno servat a vyletět kýčovitým mřížkovým oknem jenom ve spoďárech.

„Ježíši!“ Becca se objevila a opřela se o dveře, jako by ji pronásledoval lynčující dav. Vlasy měla vyčesané nahoru a do šířky, celá se třpytila a blýskala, každý centimetr měla natřený buď samoopalovacím krémem nebo třpytkami nebo vyzdobený diamanty. „Potřebuju cígo, Kate.“

Po umyvadle se vyšplhala na vysoký okenní parapet. Bylo to kuriózně antinevěstovské chování, ale Kate už zjistila, že ve svatebních šatech vypadá nevhodně téměř všechno kromě toho, když se tiše stojí a tváří se andělsky. Byl to ten nejméně praktický kousek oblečení, jaký si uměla představit, a jak se zdálo, právě v tom byl jeho účel.

Becca vyfoukla kouř z okna a prohodila: „Děda se opil. Začal tančit twist. Teda můžu jenom doufat, že to byl twist. Možná že to byl nějaký záchvat. Máma se zoufale snažila vtáhnout do rozhovoru otce Gerryho, takže si toho nestačil všimnout.“

„Otec Gerry,“ pravila Kate, „je víc opilý než děda. A Charlieho máma je víc opilá než ti dva dohromady.“ Pokusila se odtáhnout starší paní Garlandovou od baru, ale bylo to nad její síly. Katina novopečená tchyně byla naposledy spatřena, jak dělá návrhy jednomu ze svědků.

„Není nejvyšší čas říct tvé mámě a tvému… manželovi, že kouříš?“

Obě udělaly ksicht při slově „manžel“, jako by šlo o zakázaný výraz, na jehož použití náhle obdržely licenci.

„Já nekouřím. Ne doopravdy.“ Becca vyfoukla dokonalý kroužek. „Jenom občas, sem tam.“ Vyhodila zbytek cigarety ven do tmy a sklouzla z parapetu dolů, až si sedřela flitry ze šatů. „Páni, ty vypadáš supr, ségřenko.“

„To je jenom těma krásnýma drahýma šatama.“

„Já bych si ty svoje nejradši nikdy nesundala.“ Becca vykroužila piruetu, až ve svých botách na vysoké platformě málem zakopla. Pokyny, které udělila návrhářce, byly jednoznačné: Představte si, kdyby Jennifer Anistonová byla spice girl. „Už je jedna pryč, za chvíli to skončí. Není to extra supr, že jsme to zvládly společně?“

„To bylo hezký, co jsi řekla ve svém proslovu.“

„O tobě?“ Becca našpulila pusu před zrcadlem a upravila si výstřih. „Myslela jsem vážně každý slovo.“

„To bych řekla.“ Kate věděla, že to Becca mínila vážně, protože přitom neplakala.

„A když si pomyslím,“ pokračovala Becca, když v zrcadle zachytila Katin pohled, „že ty a Charlie jste vždycky tvrdili, že na manželství nevěříte.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř bázlivě nahlédl Katin otec. „Jde sem máma,“ řekl. Ani si nevšiml, že se mu cylindr svezl z šedivějících kudrn. „Je dost rozčilená, takže…,“ spěšně se klidil z cesty, jak se kolem něj dovnitř hrnuly brebentící ženské.

„Podle toho, co víme, by měla být v pořádku.“ Tetička Marjorie mačkala v ruce papírový kapesníček.

„Říkali, že on je mrtvý.“ Máma zakvílela: „Mrtvý, Marjorie!“ jako by to byla vina její sestry.

„Kdo?“ Kate a Becca ztuhly napětím.

„Di.“ Mámě se třásl hlas.

„Di…?“ Kate si nedokázala vzpomenout ani na jednu tetičku z třetího kolena, která by se jmenovala Di.

„Princezna Diana?“ pochopila Becca a ruce jí vylétly k ústům.

„V Paříži došlo k automobilové havárii.“ Táta se zahleděl na svou manželku, jako by to byl podezřelý balíček, který může každou chvíli vyletět do povětří. „Princezna Diana je v nemocnici a ten její mládenec je po smrti.“

„Ona je prokletá!“ Jako všechny irské ženy jejího věku máma kletby milovala a zároveň se jich obávala. „Bylo mi teprve třicet, když se vdala za toho dvakrát tak starého Charlese a vy jste, holky, vyrůstaly spolu s ní a teď…“

„Určitě je nějaká naděje, mami,“ řekla Kate. Bylo snadné posmívat se nadšení ženy z předměstí ve středním věku za její obdiv k aristokracii, ale máma vždycky napodobovala každý nový účes, každý neforemný klobouk, každé další lodičky, které její milovaná princezna vzala na sebe.

„Kdo,“ lkala máma, „se bude starat o pacienty s AIDS, jestli moje Di odejde?“

„Princezna Di nemůže umřít.“ Becca promluvila rázně a prakticky. „Prostě nemůže.“

„Ale může.“ Tetička Marjorie podléhala fatalismu.

„Pomodleme se za ni a věřme v toho nahoře.“ Kate bylo jasné, jak máminy vybočené palce trpí v nových saténových střevících, a že, soudě podle jejího výrazu, jí stahovací kalhotky provádějí nějakou neplechu. „Otče náš, jenž jsi –“

Pobožnou scénu přerušilo hlasité bušení na dveře. „Otevřete!“ křičel hluboký hlas.

„V žádném případě!“ Becca přeběhla ke dveřím, až překvapivě rychle na ženu, jejíž šaty vážily skoro tolik jako malé auto. „Ženiši sem nesměj, Juliane. Jenom nevěsty!“

„Na týhle svatbě je nějak zatraceně moc nevěst!“ smál se Julian na druhé straně dveří. „Charlie, kámo,“ zavolal, „pojď mi trochu píchnout.“

Becca, která se dobře bavila, se s pištěním snažila ubránit dveře před nájezdníky, ale pak to vzdala a oba ženichové doslova vpadli dovnitř. Oba přitom jako zázrakem nerozlili ani kapku ze sklenic s whisky, které drželi ve zvednutých rukách.

„Tak co, ženuško,“ prohlásil Julian, když se zase narovnal. Tváře měl poněkud zrudlé a blond vlasy rozcuchané. „Jaképak to je být paní Amesová?“

„Je to skvělý.“ Kate se prohnula dozadu, Julian ji vzal kolem pasu, přitáhl ji k sobě a důkladně ji políbil. „Smrdíš whisky,“ nakrčila nos.

„Však to máš ráda,“ řekl.

„To jo.“ Julian byl ve všech ohledech učebnicovým příkladem mužskosti a Kate nepřestávalo překvapovat, jak moc ji to pořád vzrušuje. Jako teenagerka se zakoukávala do zvláštních chlapců, do chlapců, co četli poezii, hledívali do dálek a oddávali se velkým myšlenkám. Do chlapců, jako byl, ehm, Charlie, který právě teď strpěl, aby mu jeho novomanželka narovnala posunutou kravatu. Julianův šarm, jeho hlad po životě a jeho bezstarostné očekávání, že věci se budou řídit podle něj, byly jako exotický koktejl po celoživotním popíjení čaje.

„Jau.“ Přesto však to občas přeháněl. „Mačkáš mi kostice,“ postěžovala si Kate. Vedle Julianovy rozlehlé hrudi ve vestě si připadala drobná a křehká.

„Sorry. Zatraceně dobře voníš.“ Julian ji políbil do vlasů. Do vlasů, spečených do nehybného účesu. Kate se nemohla dočkat, až si je rozčeše.

Becca poodstoupila, aby mohla lépe posoudit svůj zásah na Charlieho kravatě. Zdálo se, že ji uspokojil. „Páni, Charlie, ten frak ti tak sluší.“

„Vypadám jako idiot.“ Charlie byl proti cylindrům, proti kravatám a vůbec proti všemu tomu svatebnímu bláznění.

„Ne, vypadáš hezky,“ řekla Kate plaše, jako kdyby je teprve před chvílí někdo seznámil. Cesta zpátky k něčemu, co by se dalo nazvat přátelství, byla dlouhá a plná výmolů. Hodně věcí, které jeden druhému řekli, vyzněly hloupě a trapně.

„Svatba bez cylindrů není žádná svatba,“ prohlásila Becca, což byla jen variace na téma, které probírali předtím. Bez květinového oblouku není žádná svatba/bez harfenistky není svatba/bez osmipatrového dortu taky ne. Ostatní, ať už jednotlivě nebo kolektivně, to nakonec vzdali, aby se vyhnuli scénám. Ale i tak chyba na pozvánkách – odhalená až teprve tehdy, kdy jich všech sto padesát už odešlo poštou – způsobila průšvih. „Vypadá to, jako kdybych se vdávala za Juliana a Kate si brala Charlieho!“ vyváděla Becca. „Jako bychom se posunuli v čase zpátky!“

Jako by se posunuli o dva roky dozadu, abychom byli přesní. K osudnému sporu, který se zpětně ukázal být momentem, kdy se všechno změnilo.

Důvody, které ukončily Katin a Charlieho vztah, vypadaly banálně, sotva jen jako malé nedorozumění. Během jednoho z jejich dlouhých a košatých telefonických rozhovorů Kate ryla do svého přítele kvůli tomu, že nechtěl přijet domů na víkend z univerzity v Keele.

Jako většina hádek, i tato nebyla doopravdy o tom, kvůli čemu spolu bojovali.

„Musím dohnat učení. Jsem fakt hrozně pozadu.“

Kate si představila Charlieho doupě na studentských kolejích, obdélníkovou krabici, vyzdobenou brakovými plakáty a fotografickými kolážemi. V duchu ho viděla, jak leží na posteli, pokryté etnickým přehozem, obklopený knihami, hrnky plnými skvrn a cédéčky. S trpělivostí, která působila poněkud blahosklonně, jí vysvětloval: „Staffordshire je od Londýna pořádný kus, drahoušku. Jezdím domů skoro pořád, však víš. Tenhle víkend ale musím máknout.“

Kate byla obvykle plná pochopení. Věděla, že domácí chaotický život ho vedl k touze uspořádat si věci po svém. Pokud bude tvrdě studovat, udělá bakaláře, což by mu otevřelo cestu k uskutečnění jeho literárních ambicí. Toho večera však Kate mnohem víc než literární ambice zajímala koláž na korkové nástěnce nad jeho hlavou.

Pokaždé, když přijela na návštěvu, na ní přibylo pár dalších fotek. Nové a nové záběry „supr“ večírků v hospodách, kde se Charlie v hloučku mačkal kolem stolu posetého lahvemi se svými novými nejlepšími přáteli, které objektiv zachytil uprostřed výbuchů smíchu. Kate byla ráda – upřímně ráda –, že rozhodnutí odjet na studia daleko od domova přináší výsledky, že její kluk navazuje nová přátelství a užívá si zábavu.

Jenže.

Přesně, jak Charlie smutně říkal: „Vždycky je nějaké jenže.“

Jenže – museli být všichni tito jeho noví přátelé dívky? Dívky s vlasy vlajícími jako z reklamy na šampon, s nekonečně plným šatníkem sestávajícím se z tílek na ramínka a naprosto odmítající nosit podprsenky?

Kate na tu nástěnku myslela cestou do práce a pak i domů. Její touha dokončit střední školu a pak si hned najít práci Charlieho udivovala. Vyšší vzdělání považoval za příležitost, kterou by bylo hloupé nevyužít, ale Kate už se nemohla dočkat, až si sama začne žít opravdový život, jak tomu říkala.

Práce v obchodě („Chceš říct, že jsi prodavačka, miláčku,“ opravila by ji matka) byla frustrující a těžká. Kate, třebaže její rodina vyjadřovala pochybnosti nad tím, že „se připravila o vzdělání“, myslela dopředu. Měla cit pro obchod a nejlepší cestou, jak ho rozvíjet, určitě bylo sbírat zkušenosti přímo na místě a každý den se tak přiučit něco praktického.

Jak se ale ukázalo, opravdový život byl banální. Brzy vstávat. Odpíchnout si při příchodu a pak při odchodu. Kate se naivně domnívala, že pracovat v obchodě s potřebami pro večírky bude „zábava“, ale prodejna byla prostě jenom prodejna: rozhodně nevedla ke koláži fotek z večírků jako Charlieho studentský život na univerzitě.

„Jak ti to jde s tvojí knihou?“ zeptala se, aby změnila téma.

„Pomalu.“

„Třeba by ti to šlo rychleji a taky bys měl čas přijet domů, kdybys tolik nepařil.“

Charlieho odpověď „Tak jo, babi!“ obvykle Kate rozesmála, ale tehdy večer její nejistota nabyla vrchu. Při představách Charlieho svižných nových přítelkyň s těmi jejich úžasnými jmény – každá se jmenovala buď Ema nebo Sophie – se Kate cítila jako zubožená postava z viktoriánského románu. Ubohá Kate, prostá prodavačka, která zemřela vyčerpáním v podkroví.

A tak místo aby se zasmála, Kate mu prostě praštila telefonem.

Sama se toho zděsila a okamžitě si přála, aby neudělala to, co bylo tak typické, no, pro Beku. Kate stála a zoufale hleděla na telefon. Když zazvonil, okamžitě po něm skočila.

„Ahoj,“ ozvala se sladce, ale s obavami, i když s úlevou, že Charlie situaci vyřešil.

Úleva však rychle zmizela, když její jemný, klidný Charlie do sluchátka vyštěkl: „Tak hele, aby bylo jasno, udělám to, co jsem řekl.“

„Ne, počkej,“ začala Kate. Zavřela oči, protože se jí rozhovor úplně vymknul z ruky. „Já jenom…“

„Nejsem pudlík, Kate, já nepřiběhnu, když luskneš prsty.“

„To já vím.“ Kate se zhluboka nadechla. Telefonem třískala Charlieho matka, když volal domů a zjišťoval, jestli je všechno v pořádku. Když zjišťoval, jestli je naživu. Měla vědět předem, k jak traumatickým koncům to může vést. „Nechtěla jsem…“ Zmlkla. „Počkej. Kdo tam s tebou je?“ zeptala se, když v pozadí zaslechla ženský hlas.

„Nikdo,“ řekl Charlie.

Kate už chtěla věřit, že zaslechla jen útržek rozhovoru z rádia, když však Charlie dodal: „No, jenom Ellie.“

Jenom Ellie. Jenom nějaká budoucí modelka s lesklými vlasy a velkýma očima. „Tobě připadá v pořádku, že vedeš soukromý rozhovor se mnou a přitom tam máš vedle sebe jenom Ellie? Chci mluvit s tebou, Charlie, a ne s nějakou pitomou káčou, kterou jsem nikdy v životě neviděla.“

Ticho bylo husté jako polévka. „No,“ řekl Charlie, „vlastně tě mám na hlasitém odposlechu.“

Bylo to tím holčičím zahihňáním. Kate sekla telefonem podruhé a definitivně. Nechal mě ztrapnit. Vytáhl naše špinavé prádlo před cizím člověkem. Vůbec mu nezáleželo na tom, jak se cítím. Myšlenka, která v ní už dlouho hlodala, se náhle vynořila v jasné podobě. Od té doby, co odjel, se Charlie změnil.

Kate, vzteky rozžhavená doběla, se cítila jako velká mučednice, něco jako Johanka z Arku. Vždycky jsem ho podporovala. Pomohla jsem mu přestěhovat se na kolej. Nikdy jsem nekňourala, že mi moc chybí.

Až jí znovu zavolá, Kate mu to vypálí rovnou mezi oči. Nebo začne plakat. Kate si založila ruce a čekala. Charlie to přece nevydrží dlouho.

Kate šla spát a nechala dveře od pokoje otevřené, aby nepřeslechla telefon dole v hale, a probudila se ráno do jeho výmluvného mlčení.

I přes důvěru, kterou v něj vkládala, uplynul celý den.

Pak dva.

Kate si bláhově dovolila uvěřit, že Charlie má troufalý plán na víkend se objevit. Osmačtyřicet hodin pak hlídala domovní dveře jako opuštěný pes. Becca, odbornice na Katino chování, hned poznala, že se něco děje, ale z její tirády, že „všichni chlapi jsou svině“, bylo Kate ještě hůř.

Všichni chlapi nejsou svině. Obzvlášť Charlie je milý. Po prvotním návalu vzteku ho Kate začala svatořečit. Svatý Charlie, patron všech Hodných Kluků. Byl laskavý, byl ohleduplný, byl přívětivý. Ale byl pořád ještě její?

Ticho tuhlo jako beton. Kate mu nevolala, protože Charlie nevolal jí. Možná že tam v Staffordshiru Charlie zase nevolal jí, protože Kate nevolala jemu. Byl to šok, že Charlie se na ni dokázal tak naštvat kvůli něčemu tak malichernému.

Becca byla bezstarostně přesvědčená, že všechno dobře dopadne. „Vy se nemůžete rozejít,“ říkala. „Jste přece KateaCharlie. Prostě jedno slovo!“

„Mám dojem, že teď jsme dvě rozdělená slova,“ řekla Kate. Nazdařbůh přitom přepínala televizní kanály, jak se nedokázala na nic soustředit.

„Tak o něj bojuj,“ radila Becca. „Než ti ho přebere nějaká Emmy nebo Lucy.“

„My takoví nejsme,“ řekla Kate a zkroušeně si přitom uvědomovala, že ono „my“ už možná má prošlou spotřební lhůtu. Potřebovala, aby ji Charlie přesvědčil, že sto šedesát mil, které je dělí, nejsou nijak důležité. Jsem součástí Charlieho přítomnosti nebo jeho minulosti? Kate se obávala, že se rychle stává jen pouhým bodem v Charlieho zadním zrcátku.

„Tak se hoď do gala,“ řekla Becca, „skoč na vlak a jeď si s tvou svou romancí zašukat, ať se probere.“

„Takhle to fungovalo s Julianem?“

Kate si však hned po své otázce začala připadat krutá, protože Becca jenom zamžikala. Vzala ovladač a obě se sesuly na gauč ke sledování dalšího dílu Pýchy a předsudku pro útěchu. Od chvíle, kdy se Julian odpoklonkoval z jejího života se slovy „kouzlo vyprchalo“, byla sestřenice poněkud lítostivá.

„Kouzlo vyprchalo?“ zaječela Becca zničehonic při jednom z Darcyho proslovů. „Co to má vlastně kčertu znamenat?“ Tohle dělala často, že si najednou vzpomněla na rozchod přímo uprostřed rozhovoru o něčem úplně jiném. Kate nakonec došlo, že Becca si poslední srdceryvný rozhovor s Julianem neustále v duchu přehrává.

Kate by dokázala události posledních skomírajících týdnů Bečina zasnoubení opakovat spolu s ní. Znala slovo od slova všechny repliky, všechny jízlivé poznámky, jimiž se Becca a Julian navzájem častovali, až po uši zabraní do ničení svého vztahu. Definitivně se zhroutil toho večera, kdy Julian, zahnaný do kouta, zařval: Od chvíle, co jsme se zasnoubili, si připadám, jako bych měl oprátku na krku.

„A to by bylo taky to nejlepší, co by se mu mohlo stát,“ řekla Becca.

„Tak nějak,“ souhlasila Kate a ztlumila zvuk Pýchy a předsudku. Byla to jediná možná odpověď, ale pravdou bylo, že Kate začala mít Juliana ráda. Viděla, že se rozchod blíží, soudě podle jeho uvadajícího zájmu o vyhlídku na svatbu. Kate překvapilo, že se jí svěřoval, a odkrýval přitom hloubky, které u něj nikdy nepředpokládala. Provinile si uvědomovala, že Juliana vždycky považovala za jakousi figurínu z výlohy. Dobře oblečenou, ale postrádající city. Aby napravila nedostatek svého pochopení, vžívala se do jeho pocitů a opravdově se snažila zacelit problémy, které se v jeho vztahu s Bekou objevily. Ničemu to neprospělo a teď, když odešel, si připadala, jako když ztratila přítele. „Klidně si nabrnkneš jinýho chlápka, stačí, když luskneš prsty,“ řekla Kate a Bece se zkrabatila tvář. „Promiň.“ Kate ji vzala za ruku. „Vím, že chceš jenom Juliana.“

„Jenže on nechce mě,“ fňukla Becca. „Ten hajzl.“

Kate záviděla Bece její přirozený postoj k problémům s muži. Dělala cokoliv, co ji napadlo, ať už to bylo povalování ve vaně za svitu svíček a vzlykání při „jejich“ písničkách, nebo bombardování Julianova záznamníku zprávami, které mu střídavě spílaly a střídavě ho prosily, aby se k ní vrátil.

Kate s takovou situací neměla žádné zkušenosti, zlomené srdce měla poprvé. Kate dosud nikdy nezažila nic ani tak z poloviny bolestivého jako Charlieho významné mlčení. Neštěstí však z ní udělalo lepšího zaměstnance. Byla v práci jako první, odcházela jako poslední. Kate byla úslužná, užívala si každý nudný úkol jako vítaný oddech od morbidních myšlenek, které jí vířily v hlavě. Celý obchod byl bez poskvrnky, nejprotivnějším zákazníkům se dostávalo mimořádně zdvořilého zacházení. Kate si vážila rozptýlení v podobě pracovních povinností.

Telefon na pultě v obchodu Party Games si vysloužil stejnou pozornost jako telefon v hale doma u rodičů. Kate ho neustále hlídala a pokaždé, když zazvonil, vyskočila o půl metru a zase schlípla, když se ukázalo, že to není On. Dvakrát denně si přikládala sluchátko k uchu a zjišťovala, jestli telefon vůbec funguje. Když byla v lepší náladě, dokázala se svému chování zasmát, ale ty chvíle lepší nálady byly čím dál prchavější.

Sestřenice to brala úplně jinak. „Já tam nemůžu jít,“ lkala každý druhý den, kdy měla jít do práce. Recepční pult mediální společnosti v Soho, kde byla zaměstnaná, byl promočený od jejích slz a každou chvíli spojila příchozí hovor nesprávné manažerce, jak zaníceně vyprávěla svůj strastiplný příběh ostatním kolegyním.

Kate sice neustále v hlavě svůdně vyskakovalo Charlieho telefonní číslo, ale pořád byla odhodlaná zůstat chladná jako kámen. Příliš ho milovala, než aby mu byla schopná jen tak zavolat, aspoň tak si sama před sebou ospravedlňovala svou paličatost. Jejich vztah byl čestný a přímý, jako čistý list v Charlieho deníku. Pokaždé jen užasle zírali, jak se Becca s Julianem v hádkách trhají vzájemně na kusy jako dva bojující tyranosauři, a cítili vděčnost za své vlastní nekomplikované souznění.

Ne, Kate si svůj list zachová čistý. Natolik si jejich lásky vážila. Jestli ji Charlie chce, tak zavolá, koneckonců, to ona byla ta ukřivděná. Jestli ji nechce, jestli vezme rozkol jako příležitost, aby vztah ukončil, tak ona nemůže dělat nic, aby ho přesvědčila. Nedokázala si představit, že by se vnucovala tam, kde dřív byla vítaná.

Kate Charlieho chtěla, ale pokud nechtěl on ji, bylo to k ničemu.

Po měsíci života v chladné pustině Kate konečně pochopila. Rozešli jsme se.

Kate Minelliová teď byla pro Charlieho Garlanda jen jedním z mnoha lidí. Bývalka. Už se dál nemohla spoléhat, že je mezi nimi něco zvláštního. Musela jít dál sama.

Nechtěla z toho dělat melodrama, ale zkoumala ten pocit. Samozřejmě že nejsem sama, kárala sama sebe.

Přesto se ale cítila osamělá.

„Jak to jenom přežiju?“ ptala se s červenýma očima jednou v noci táty, když nemohla spát. Uvařil jí horkou čokoládu a nabídl rameno, na němž se mohla vyplakat.

Táta si povzdychl. „Všechno se mění,“ řekl. „Mohlo to být jinak, ale je to prostě tak, jak to je, drahoušku.“

„Mámin pohled na věc je obyčejnější,“ řekla Kate. Napodobila způsob, jímž matka shrnula dceřino trápení: „Ty máš přece na víc než na toho Garlandovic kluka!“

Potichu – máma by mohla poslouchat – táta přispěchal s vlastním napodobením jednoho z dalších oblíbených úsloví své manželky: „V moři je přece spousta jiných ryb!“

„Jenže já mám rozbitý prut.“ Kate usrkávala čokoládu a vychutnávala si tátovu starostlivost.

„Máma se jenom snaží ti to ulehčit,“ připomněl táta, který v dceřiných očích viděl, jak ji to mrzí. „Sice jsme tě pojmenovali po ní, ale tím veškerá podoba končí, miláčku. Zrovna je ve špatném rozmaru, kvůli tomu zájezdu do Číny, co plánujeme.“

Všechny cesty vedou ne do Říma, ale k Charliemu. Zmínka o tátově touze navštívit Čínu, o níž se u nich doma neustále vedly hádky, jí opět připomněla, jak skvěle spolu vycházeli tito dva nejoblíbenější muži jejího života.

Katini rodiče spolu výjimečně souhlasili ohledně zoufale chaotické Charlieho výchovy. Ovšem když máma huhlala temné poznámky o tom, že u ložnice paní Garlandové se dveře netrhnou, táta Charlieho matku nikdy nepomlouval. Raději se soustředil na prohlubování přátelství s Charliem, které koneckonců bylo ku prospěchu jim oběma.

Charlie sice nebyl zvyklý na rodičovský vliv, ale lichotilo mu, když ho Katin táta bral vážně. Než se Kate vypravila, sedávali spolu a vyprávěli si, obvykle o tátově zamilovaném tématu – Yulan House.

Kate i máma naopak vypínaly, když otec začal o čínském sirotčinci, který neokázale sponzoroval – každý měsíc tam posílal pár liber. Doslechl se o něm od neohroženého kolegy, který tam před několika lety pracoval jako dobrovolník. Inspirovalo ho to k tomu, že jim poslal nějaké peníze, a byl okouzlen, když vzápětí obdržel rukou psané poděkovaní v podivně dokonalé angličtině. Tak začala korespondence mezi ním a paní Jia Tang, ženou lyrického jména a nezdolného charakteru, která zasvětila svůj život pekingským opuštěným dětem.

Táta s Charliem si prohlíželi nejnovější zprávy ze sirotčince a oba vynášeli své odborné soudy nad budovou, vybavením nebo nově založenou zeleninovou zahradou.

„Koukám,“ prohodila Kate, „že vy dva byste nejspíš potřebovali, aby ten sirotčinec podporoval výtěžek z Londýnského maratonu.“

„No jo, no.“ Táta nafoukl tváře. „Charlie mi rozumí,“ dodal tiše.

„Já vím.“ Kate zkřivila tvář, aby zadržela slzy. Už nechtěla plakat. Bylo snadné milovat kluka, který celým srdcem věřil, že jednoho dne si její táta splní svůj sen a skutečně navštíví Yulan House. I přesto, že máma pořád huhlala, že ty peníze by se víc hodily na novou mikrovlnnou troubu, přístavbu k domu nebo na vířivku. Jinými slovy na zbytečnosti, jimiž se pyšnila její sestra Marjorie.

„Tati, nenechej si od mámy nic zakazovat a objednej si letenky do Pekingu.“

„Problém je v tom,“ řekl táta, „že má pravdu. Vlastně si to opravdu nemůžeme dovolit.“

„Co na tom záleží?“ naléhala Kate. Aspoň jediný člen téhle rodiny by měl od života dostat, co chce. „Jen jeď, tati. Já už mámu nějak zmáknu.“

„No, jo, to je ten optimismus mládí. Kdyby se tvá máma dala zmáknout, nemyslíš, že už bych se to za tu dobu naučil?“

„Ale ty přece… mámu miluješ, nebo ne?“ Kate připadala ta otázka nevhodná, jako by někam nakukovala klíčovou dírkou.

„Jak tě taková otázka napadla?“

„Já jenom, že…“ Kate začala, aniž by přesně věděla, kde skončí. Do myšlenek se jí vloudil smutek. „Občas to vypadá, že toho moc společnýho nemáte.“

„Máme tebe.“

„A to stačí?“

„Je to víc než dost, miláčku.“ Táta vydechl, zamračil se, potřásl hlavou a začal s vysvětlováním. „Já a máma si rozumíme. Vystačíme si. Ona je komplikovaná osobnost a já…“ Hledal správný výraz. „Já jsem nejspíš tak trochu smolař.“

„Cože?“ Kate skoro zapomněla na svůj smutek. „Ty jsi ten nejlepší táta na světě!“

„Ale co jako manžel?“ Táta svěsil hlavu a zadíval se na stůl se zahloubaným výrazem, jako by nahlížel do vlastního srdce.

„Nevím, kolik bodů z deseti by mi tvoje matka dala.“

Vtom zazvonil telefon. Jeho zvuk se nesl ztichlým domem a Kate k němu uháněla s bušícím srdcem.

„Je tam kostel svaté Hildy?“ ozval se roztřesený hlas.

Další den, když si společně prohlížely boty v obchodě na jedné z hlavních tříd, Kate pověděla Bece o nočním telefonním omylu. Udělala z toho veselou příhodu, ovšem vynechala přitom fakt, že tátovi plakala na rameni až do půlnoci. Sestřenice se však nezasmála. „Haló! Tady Země, tady Země, volám planetu Becca!“

„Poslouchej. Nezačni na mě hned křičet, ale…“

„Co?“ Kate přimhouřila oči a vzhlédla od bot, které si právě zkoušela. Vypadaly skoro stejně jako ty černé na platformě, ve kterých do obchodu přišla. „Ty si pokaždé kupuješ skoro ty samé boty!“ říkával jí Charlie. Po čtyřech týdnech mlčení zvolna odplouval do minulého času. Kdo, pomyslela si Kate s nezměrnou sebelítostí, mě teď bude škádlit kvůli mým zvykům při nákupu bot, opakujících se jako ve filmu Na Hromnice o den více?

„Mluvila jsem s Charliem.“ Becca zamžikala, jako by čekala ránu. „No, něco mi řekl.“

„O mně?“

„O čem jiném bychom tak mohli mluvit?“

Kate se zmítala mezi nadějí a ledovým děsem. Dokázala ze sebe vypravit pouze: „A?“

„Vlastně jsme se sešli. Na kafe.“ Becca zvedla kotníčkovou botu a zkoumala obyčejnou šedou obuv se zaujetím, které si nezasloužila. „Jsi naštvaná?“

Otázka rozezněla maličký varovný zvonek. „Jasně že ne.“ Proč bych taky měla být? Jediným důvodem, proč Charlie kontaktoval Beku, mohla být snaha dostat se ke Kate. K její sestřenici měl rozpolcený vztah, a to ještě mírně řečeno. Přesto však měla Kate z této situace smíšené pocity. Jakkoliv to bylo hloupé, přesto se jí nelíbila představa, jak si objednávají svá kapučína a usazují se u stolu, a to všechno bez ní. Sama ani nevěděla, že přijel z Keele domů. Semestr na univerzitě byl pořád ještě v běhu. S bušícím srdcem čekala, že se dozví, že Charlie přijel napravit jejich rozpadlý vztah.

„To je dobře.“ Becca odložila ach-tak-fascinující botu. „To je dobře.“ Zdálo se, že nějak nemůže najít jiná slova, což pro ni bylo naprosto netypické.

„Jak se ti zdál?“ Kate si nebyla jistá, co vlastně chce slyšet. Milovala Charlieho – ještě pořád – ale horší část jejího já toužila po zprávách o propadlých prázdných očích, neoholených vousech a nově získaném sklonu k alkoholismu.

„Nechal si ostříhat vlasy.“

„Ne!“ Bylo to absurdní, ale přesto se cítila zrazená. „Co dál?“

Ticho, které se rozhostilo, začalo být podezřele těhotné významností. Kate brala do ruky tu jednu, tu zas jinou botu a čekala. Konečně Becca řekla: „Požádal mě, abych ti dala tohle.“

Kate spatřila malou krémovou obálku, takovou, jakou si byli zvyklí často dávat, naplněnou vlastními kresbami, vtipy a vyznáními.

„Vezmi si to,“ pobídla ji Becca, když Kate váhala.

Kate se chtělo zaklít a srazit všechny boty ze skleněných polic na zem, jenže byla příliš dobře vychovaná, než aby udělala aspoň jednu z obou věcí. Odvrátila hlavu a zavřela oči, aby tu podezřelou obálku neviděla.

„Vezmi si ji.“ Becca mluvila měkce a vemlouvavě. „Prosím.“

Kate si vzala obálku. Byla lehká jako peříčko. Ať už jí chtěl Charlie sdělit cokoliv, stačilo mu na to jen málo slov.

„Musíš si to přečíst,“ pobízela ji Becca. „Je lepší to vědět.“

„Až pak.“ Kate vecpala obálku do kabelky a zastrčila ji až úplně dolů mezi vrstvy účtenek a žvýkaček a zapomenutých starých rtěnek. „Tak co?“ natáhla nohu před sebe a pomalu s ní zakroužila v kotníku. „Mám si je teda koupit?“

„Pojď domů,“ řekla Becca vážným tónem. „A přečti si ten dopis.“

Kate poslušně postavila boty zpátky a udělala, jak jí Becca řekla. Doma pak kolem vzkazu chodila sem a tam a odkládala jeho přečtení tak dlouho, až už to nakonec odkládat dál nešlo. Schoulila se na posteli do embryonální polohy a roztrhla obálku. Přečetla si lístek jen jednou, a přesto se jí jeho obsah vryl do mozku navždy.

Kate,

je jedině dobře, že jsme se rozešli. Ne všechno, co se jako láska tváří, taky láska je. Jsi volná a já taky. Doufám, že budeš šťastná.

Ch.

Jsem opuštěná, pomyslela si Kate. Nepotřebná. Nevhodná. Nechtěná. Chladný tón vzkazu ji překvapil stejně jako zazvonění domovního zvonku, které se znenadání ozvalo. Becca! Pomyslela si vděčně a vyskočila z postele.

Málem ho nepoznala, zčásti proto, že byl posledním člověkem, jehož by očekávala, že se objeví na jejím prahu. Zčásti ale taky proto, že výraz, který měl na tváři, ho úplně změnil. Julian vypadal, aspoň protentokrát, znepokojeně. „Já…,“ řekl. „Je to v pořádku?“

„Jo, ehm…“ Bylo to děsné, ale Katina zdvořilost překonala její trápení. „Pojď dál.“ Julian byl tak velký a tak mužný, až zalitovala, že je jenom naboso a na sobě má pomačkané kalhoty od pyžama, které matka zoufale nenáviděla.

„Jak se má Becca?“ zeptal se Julian, když Kate naplňovala konvici vodou. „Ty šílený telefonáty přestaly, tak si o ni dělám trochu starosti. Pro případ, že by, však víš, něco provedla…“

„Becca není ten typ, co by spáchal sebevraždu.“

„To je fakt.“ Julian, nedbale oblečený v džínsech a ve svetru s véčkem, vypadal uhlazeněji, než když Charlie ve svém jediném obleku šel k přijímacím zkouškám na univerzitu. Bezmyšlenkové srovnání Kate vylekalo: Charlie už nebyl její starost.

Konvice poskakovala varem na pozadí zbožného ticha, jako by nebyli ve stísněné kuchyni, ale v kostele. Kate a Julian zatím ještě nikdy nebyli spolu sami. Ve svém otřesném zármutku se Kate divila, co pro všechno na světě vlastně u ní doma dělá.

Jako kdyby slyšel její nevyslovenou otázku, Julian řekl: „Vlastně jsem nepřišel kvůli Bece.“ Hlasitě polkl. „Už jsem to slyšel. O tobě a o Charliem.“

Kate přikývla. Rozhodně to novinka byla.

„Myslel jsem si, že vy dva spolu vydržíte napořád.“

„To já taky.“ Kate začala plakat. „Promiň.“ Utrhla si kus z role kuchyňských utěrek. „Nevšímej si mě. Jsem pitomá.“

„Ne. Nejsi.“ Julian se pustil do přípravy čaje, což působilo jaksi nepatřičně. Máminy hrnky z varného skla v jeho velkých dlaních. „Mléko? Cukr?“ Byl nešikovný, ale Kate to dojímalo. Najednou zjistila, že vypráví. O Charliem. O tom, jak se teď cítí, o tom, jak teprve před pár okamžiky tvrdě narazila na zeď jeho lhostejnosti.

„Ale já tě tím nudím,“ řekla.

„Ty mě nemůžeš nudit,“ odpověděl.

Kate se na něj zpytavě podívala a Julian neodvrátil pohled. Připadalo jí, že musí začít mluvit o sestřence. „Becca byla kvůli tobě úplně rozhozená…“ Když to vyslovila, teprve si něco uvědomila. Pár posledních dnů byla Becca nějaká jiná. Dokonce veselá.

„Já vím,“ řekl Julian jemně. Vážil slova, hlavu svěšenou. „Ale ona se z toho dostane. Bude v pohodě. Já jsem pro ni byl jenom zkušební projekt, že? Rozhodně jsem jí nezlomil srdce. Možná jsem se dotkl její ješitnosti, jistě, ale se srdcem to nemá nic společného.“

„To není pravda,“ namítla Kate, která se okamžitě začala sestřenice zastávat. „Ona tě zbožňovala.“ Opravila minulý čas na přítomný. „Zbožňuje tě.“ Tenhle den byl plný zmatků, které kdeco odsouvaly do minulosti.

„Každá věc má svůj čas. A pak je konec.“

„Tak proč,“ zeptala se Kate, „jsi ji požádal o ruku?“

„Připadalo mi, že je to tak správné. Becca je úžasná holka.“

„Žena,“ opravila ho Kate varovným tónem.

„Žena.“ Julian opravil svůj slovník s krátkým kývnutím. „Bylo to vzrušující. Ale byla to chyba. Ublížil jsem jí, i když jsem slíbil, že to nikdy neudělám. Nechtěl bych ublížit nikomu, pokud tomu můžu zabránit.“

Mezi jeho slovy probleskovaly skryté významy, ale Kate se ze všech sil snažila si jich nevšímat. Posadila se ke stolu a pobídla Juliana, aby udělal totéž. Nad máminými lineckými koláčky se ho vyptávala na jeho práci a všimla si, jak přitom ožil.

„A co tvoje práce?“ zeptal se on. „Jak ti to tam jde?“

„Řekla bych, že dobře.“ Kate se zamyslela. „Vlastně to tam mám doopravdy ráda. Jenomže zrovna teď je těžké mít vůbec něco ráda.“ Uvažovala v duchu, jak dlouho jí bude trvat, než se z toho vyhrabe.

„Myslíš, že budeš mít někdy vlastní obchod?“

„Cože?“ Kate se překvapeně zasmála. „Vždyť jsem jenom obyčejná prodavačka, Juliane.“

„Ty nejsi vůbec obyčejná.“

Kate se na něj podívala a on jí pohled opětoval. Něco se změnilo. Něco se mezi nimi stalo, něco, z čeho se mu napjaly svaly. Byla to Kate, kdo porušil kouzlo. Vstala a začala přerovnávat koláčky. Poprvé viděla Juliana jako skutečného člověka. Ne jen jako Bečinu vítěznou trofej. Fakt, že jí lichotil, ji zahanboval, ale ani to nedokázalo udusit tichý oheň, který v ní zažehl.

Když Julian odcházel, pronesl proslov. Aspoň tak to připadalo Kate, která stála na zvlněném koberci v předsíni, zatímco Julian k ní mluvil. Vypadala přitom nervózně. Další věc, která tu byla poprvé.

„Podle mě potřebuješ klid a mír a čas, aby ses z toho dostala. A třeba by ti prospělo taky poklidné posezení někde v příjemné restauraci s někým, koho znáš. S někým, kdo od tebe nečeká, že budeš kdovíjak veselá, s někým, kdo na konci večera nečeká nic víc než lehkou pusu na tvář.“

„A ten někdo,“ zeptala se Kate, „to bys měl být ty?“

„Jo.“

Usmála se, ale pak zkřivila obličej. „Juliane, ty víš, že nemůžu říct ano.“

„Kvůli Bece…“

„Přesně tak.“ Kate si konečně přiznala, že jí Julian připadá přitažlivý. To jen proto, že jde o zakázané ovoce, pomyslela si. Nemá to nic společného s jeho chováním, s jeho tygříma očima, s tím, že se před ní takhle obnažil, když za ní s tímhle přišel.

Julian začal být odvážnější, víc se tak podobal sám sobě. „Objednám stůl na osmou u Zilliho, přesně za týden ode dneška. Přijď klidně v županu, pokud ti bude pořád ještě mizerně. Pokud se neobjevíš, nebudu tě už dál otravovat. Nebudu ti ani volat.“ Julian vykročil do ostrého, jasného, nemilosrdného odpoledního slunce. „Ale budu strašlivě zklamanej.“

„Díky,“ řekla Kate mechanicky a zavřela dveře.

Pokorně a ohleduplně jí přenechal veškerou moc, riskoval, že před ní bude vypadat jako pitomec, a to jen pro možnost jít s ní na večeři.

Ač se snažila sebevíc, Kate si to vůbec neuměla představit.

Pečlivě prostřený stůl. Tlumené osvětlení. Julian, držící jídelní lístek. A ona, umytá, tichá, s obličejem rozjasněným mejkapem a s tělem navlečeným do nějakých šatů. Zaváhala. Ta představa ji mátla.

Ještě víc ji však udivilo, když se Becca asi o den či dva později zeptala: „Když jste si to teď s Charliem všechno vysvětlili a je mezi vámi doopravdy konec, bylo by pro tebe OK, kdybych si s ním sem a tam zašla na skleničku, abychom zůstali v kontaktu?“

„Tak to by teda ani vzdáleně nebylo kurva O kurva K!“ zaječela Kate. „Děláš si snad srandu? Proč bys měla…“ Došla jí pára, a tak jen stála, hruď se jí zvedala a klesala. „Ty chceš Charlieho sbalit?“ Kate se nedařilo nalézt výraz obličeje, který by seděl k jejímu náhlému podezření.

„Bože, to ne.“ Becca zněla zaraženě. „Jen ho prostě nechci ztratit. Jako kamaráda.“

„Ale vy jste přece nikdy kamarádi nebyli,“ namítla Kate.

Později večer Kate vzala telefon a vytočila Bečino číslo. „Promiň,“ řekla a přitom se kroutila před zrcadlem, jak se snažila zjistit, jaký dojem dělají zezadu svůdné červené obtažené šaty, které si právě koupila. „Přehnala jsem to. Koneckonců, jak sama říkáš, mezi mnou a Charliem už to je pryč.“

„Jseš si tím jistá?“ Bečin hlas zněl pochybovačně, ačkoliv to byla právě ona, kdo začal s tímhle trapným rozhovorem. „Hele, já se s ním stejně každopádně musím vidět přinejmenším jednou, abych mu předala tvůj vzkaz.“ Kate dala Bece původní lístek, složený tak, jak byl předtím, ať ho vrátí Charliemu. Nic na něj nepřipsala, všechno už řekl on. „Ale jestli s tím máš nějaký problém, tak už se s ním pak znova nesejdu.“

„Beko, já přece nemám na Charlieho žádné majetnické právo.“ Kate se zhluboka nadechla. „A když už jsme tak u tématu našich bývalých, tak já ti taky musím něco říct.“ Cítila, jak se Becca snaží skrýt překvapení nad její novinkou.

„Fajn!“ řekla Becca trošku moc nahlas. „Proč vlastně ne, co?“

„Jo, proč ne?“ řekla Kate.

Jejich rozloučení bylo strojené jako u dvou hereček ve špatné hře.

Šaty byly moc vyzývavé. Kate vyběhla nahoru do svého pokoje, kde je ze sebe strhala a sáhla po svém starém věrném obrovském bílém tričku. Stejně se nakonec celá pokecám kečupem ze špaget, pomyslela si.

„To tričko se mi líbí,“ řekl Julian. „I s tou boloňskou omáčkou.“

Během několika příštích měsíců Becca několikrát zorganizovala společné rande ve čtyřech. „Čím dřív si všichni zvykneme na naše nové uspořádání,“ říkala, „tím líp.“ A měla pravdu. Napětí opadlo. Rozpaky se vytratily. Becca a Julian už zanedlouho byli jeden ke druhému lhostejní.

Kate a Charliemu to trvalo o něco déle, než si zvykli.

Když ji Julian poprvé v hospodě vzal majetnicky kolem krku, úplně nadskočila. Charlie nehnul ani brvou. Ale už za pár okamžiků nadšeně Beku líbal. Co nadšeně, s gustem, zatraceně!

Toho večera Kate poprvé pustila Juliana k sobě a odměnila jeho touhu svou vlastní. Zpečetili tak sled schůzek čímsi hlubším. Byl jí oddaný od samého začátku, nikdy ji k ničemu nenutil a ani nenaléhal. Nakonec Kate musela sama uznat, že oproti veškerému očekávání jim to spolu dobře funguje. Když se ohlédla zpátky, dva roky s Charliem vypadaly jen jako první naivní pokus o lásku.

Po otřesu, který pro ni představoval Charlieho odchod, bylo pro Kate jako zjevení, že ji někdo může milovat. Ten někdo se navíc ukázal jako skvělé terno. Ne snad proto, že se z Juliana během stavebního boomu stal realitní magnát, ale proto, že byl věrný a spolehlivý a ani v nejmenším s ní nepředváděl hry na kočku a na myš, jak to dělal s Bekou. Když Kate zvedla pohled od knihy, mohla si být jistá, že na ni upírá přivřené oči a studuje ji tak pečlivě, jako by si opakoval před zkouškou z Kate Minelliové.

„Co ve mně vlastně vidíš?“ ptala se Kate. Opravdu byla zvědavá, zvlášť když ji Julian chtěl seznámit se svými rodiči. Nóbl dům, otec, který při řeči vznešeně protahoval samohlásky, a asertivní matka v pašmíně ji lekali.

„Vidím svoji budoucí ženu,“ odpověděl Julian.

Brzy poté ji vyhledala Becca a vyrazila ze sebe: „Charlie a já se budeme brát! Řekni, že z toho máš taky radost, nebo tu svatbu rovnou zruším, přísahám bohu!“

„Jasně že mám radost s tebou.“

Katin nový život bezbolestně navázal na ten předchozí, a když pak přijala Julianův prsten (smaragd o velkosti slepičího vejce, který se v jejich rodině dědil z generace na generaci) tak brzy poté, co sestřenice oznámila své zasnoubení s Charliem, byla to jen pouhá náhoda.

„Naprostá náhoda,“ přesvědčovala Kate znepokojeného otce, když tu dobrou zprávu společně slavili. „On se o mě fakt stará, tati.“

„Vychoval jsem tě, aby ses uměla o sebe postarat sama, mladá dámo,“ prohodil táta. „Ale pokud jsi šťastná ty, jsem šťastný s tebou.“

„A já jsem šťastná!“ řekla mu Kate.

Na toaletách dozníval svatební den. Kate snila o chvíli, kdy si bude moci rozepnout korzet. Becca si před zrcadlem upravovala ozdobu ve vlasech a kriticky hleděla na své přední zuby, jako by se za tu dobu, co se vdala, mohly změnit. Charlie zíral na svou novomanželku se směsicí obav a nadšení, podobný dítěti, které se ztratilo v cukrárně.

Je z ní úplně paf, pomyslela si Kate. Tváří se, jako by měl všechny narozeniny najednou. Dokud spolu nezačali chodit, Charlie nikdy nezažil Beku v plné záři reflektorů. Když byl jenom kluk její sestřenice, příliš zájmu mu nevěnovala, zato pak, když byl jejím majetkem, zahrnovala jej náklonností a stal se předmětem její neutuchající pozornosti. Úplně ho tím omámila, až byl jako dítě, které chce jezdit na kolotoči pořád dokola.

Kate necítila žárlivost. To nebylo to pravé slovo, jež by vystihovalo její pocity. Za ten rok, kdy společně chodili na rande ve čtyřech, se potýkala s žárlivostí, roztrpčením, nedůvěrou a vztekem, než se konečně se vším smířila. To, co teď pociťovala, když viděla, jak se k sobě tulí jejich hlavy, jedna tmavá, druhá světlá, byla mírná podrážděnost, že Charlie nerozhodil své sítě trochu dál než jen k její sestřenici.

Vědomí, že jde o pokrytectví, však pocit nijak nezmírňovalo.

„Mohl by mi někdo vysvětlit,“ ozval se táta, který se spolu se strýčkem Hughem potloukal u dveří, dva vetřelci mezi vymoženostmi dámského záchodku, „proč jsme já a Hugh museli zaplatit recepci, když jsou všichni pořád na toaletách?“

„Dámy mají svou hlavu, Johne,“ odpověděl mu Julian.

„Taktak, to je známá věc,“ souhlasil táta rezervovaně s nejnovějším členem rodiny. Katino srdce překypovalo láskou k otci, který byl tak hodný, milý a vždycky se tolik snažil. Jeho cesta do Číny se odsunula o další rok, aby se mohly splnit Bečiny přehnané svatební sny. Kate by byla dala přednost obřadu na matrice a slavnostnějšímu obědu, ale Julian byl zastáncem stylu „udělat to, jak se patří“, takže Becca dosáhla svého.

„Je něco nového?“ zeptala se tetička Marjorie.

„Ne.“ Strýček Hugh se tvářil vážně. Byl zvyklý neustále přizpůsobovat své chování představám své manželky. „Zatím nic. Jsem si jistý, že se z toho Di dostane.“

„Jsi snad doktor?“ vyštěkla na něj teta Marjorie.

„No to ne,“ připustil strýc Hugh, který byl finanční poradce. „Jen si to myslím, drahoušku.“ Statečně se usmál. Opět mu přišla vhod jeho britská výchova, jak tomu často bývalo, když měl co do činění s ženami svého života. Kate měla chuť, tak jako často, vzít strýčka kolem ramen. Snášel toho dost, a přesto se vždycky tvářil spokojeně, jako by všechno bylo přesně tak, jak má být. Tak tohle s vámi udělá šťastné manželství – ač je to sebepodivnější.

Dovnitř vpadl jeden z nalitých hostů a se zpěvem zamířil do kabinky. Z tanečního sálu bylo slyšet, že hudba hraje písničku, z níž se vyklubala známá Danny Boy. Kate mohla jen zoufale doufat, že její novopečení tchán a tchyně, již byli tak snobští, že by ohrnovali nos i nad královnou, už odešli.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

Oznámení

Kapitola 1

Oznámení

Kapitola 2