Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Fiona McIntosh: Tajemství parfému

Vydání první

Copyright © Fiona McIntosh 2015

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2069. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Parfumer’s Secret vydaného nakladatelstvím Michael Joseph, an imprint of Penguin Books,

Austrálie, v roce 2015

Český překlad © 2017 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Zdeňka Grigarová

Fotografie v textu „O psaní Tajemství parfému“ © 2015 Fiona McIntosh

Ilustrace na přebalu © 2017 Karri Klawiter

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0541-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0542-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Fiona McIntosh

Tajemství parfému

Tuto knihu věnuji fotografce Anne Stropinové. Ztratili jsme ji příliš brzy… krátce poté, co jsem podepsala smlouvu na tento román. Stejně dlouho jako nádherná vůně parfému i vzpomínka na Anne bude přetrvávat v našich myslích.

1.

1. SRPNA 1914

Nenávidím muže, kterého si mám dnes vzít za manžela.

Kolem zápěstí se mi sevřela ruka s hladkou kůží a krátkými prsty s dokonale pěstěnými nehty.

„Uklidni se, Fleurette.“ Neuvědomovala jsem si, jak moc se třesu. „Seber se,“ pokračoval bratr, „otec by si přál, aby ses na veřejnosti chovala důstojně, když zastupuješ rodinu.“ Henri mi zlehka zvedl bradu schovanou pod průsvitným závojem, který – jak jsem doufala – alespoň trochu skryl mé obavy a úzkost.

Bratrova záměrná zmínka o našem geniálním otci měla jediný cíl – abych poslechla. A Henri věděl, co na mě platí. Říká se, že všichni máme možnost rozhodovat o svých životech, ale já se narodila do rodiny, která o mém životě rozhodovala za mě. Ale musím přiznat, že bylo jen málo věcí, na něž bych si mohla stěžovat. Byla jsem dcerou, o niž se s láskou starali a uchovávali ji ve svých srdcích jako drahocenný poklad.

Až donedávna jsem to nechápala a myslela si, že jejich láska je čistá. Jenže pro rodinu jsem byla skutečný poklad. Byla jsem považována za jakousi zlatou minci, která se předává mezi kupci na důkaz, že obchod je uzavřen. A nemohla jsem proti tomu dělat vůbec nic.

Dohoda byla sjednána už před lety a tenhle rituál jen stvrzoval dávná ujednání. Na mé pocity se nikdo neptal, nikdo se na mě neohlížel. Učinila jsem další pokus se z téhle odporné úmluvy vyvléknout. Mou poslední nadějí byla válka, ta jediná se teď stala mým spojencem.

„Henri, v očích zákona bude náš sňatek neplatný. Bez předložení potvrzení z matriky nás kněz nemůže právoplatně oddat.“ Měla jsem pravdu.

„Nezačínej zase, sestřičko. Ujišťuju tě, že starosta a členové rady mají mnohem větší starosti než nějakou svatbu. Před hodinou jsem se to snažil osobně zařídit, ale ani jméno naší vážené rodiny, dokonce ani Aimeryho jméno nebo moje hrozby nepřesvědčily starostova sekretáře, aby přerušil válečná jednání městské rady. A kromě toho, starosta ani není v Grasse,“ řekl podrážděně, protože věděl, že jsem si tohoto faktu moc dobře vědoma.

Původně jsme měli mít civilní svatební obřad už včera, ale teď, když Francie stála na prahu války a očekávalo se vyhlášení mobilizace, žádná radnice v zemi se nehodlala zabývat nějakou svatbou. Dokonce ani když šlo o tak vážené rodiny, jakými byly ty naše.

„Kdy se starosta vrátí?“

Henri bezradně pokrčil rameny. „Snad zítra. Ale kdoví. Zasedání na prefektuře v Nice, kterého se naléhavě musel zúčastnit, pravděpodobně skončí dnes večer, až bude vyhlášení války formálně stvrzeno.“

„Nemůže někdo jiný –“

„Ne,“ odsekl. „Je nepravděpodobné, že by někdo z rady chtěl v téhle neklidné době vést svatební obřad. I kdyby k tomu měl právo a povolení.“

Chtěla jsem mu skočit do řeči a říct svůj názor, ale Henri byl připravený. „A dost!“ pokračoval a máchl rukou. „Už tak bylo dost těžké přesvědčit kněze, aby vás oddal, ale nakonec souhlasil.“

„Ale mám své morální –“

„Nech to plavat, Fleurette,“ vyštěkl a smetl si imaginární smítko z kalhot. „Jsme těsně před vstupem do války s Německem! To nejsou zrovna normální okolnosti. Nebesa ti odpustí – jde jen o formalitu. Neboj se, všechno dáme do pořádku, aby váš sňatek byl právoplatný.“

„Kdy?“

„Starosta mi dal slovo, že udělá, co bude v jeho silách. Doufejme, že to bude už zítra.“ Hněv v něm probublával, až mu zrůžověly tváře. Snažil se uvolnit příliš těsný límeček a s nelibostí si mě prohlížel. „Ani já, ani rodina De Lassetových by ti nikdy neodpustila, kdyby ses v tak těžké chvíli snažila z té dohody vyvlíknout. Když už jsme tuhle svatbu tak dlouho připravovali, těžko ji teď můžeme zrušit. Tomuhle městu vaše manželství prospěje. Každou chvíli můžeme dostat povolávací rozkazy, takže to nezdržuj a pojď, ať tu svatbu dokončíme. Právní záležitosti můžeme vyřídit později a v tichosti. Vím, že to je nestandardní postup…, ale žádám tě, abys to v tuhle chvíli tolerovala. Když to může tolerovat církev, můžeš i ty. Prosím, mysli aspoň jednou na někoho jiného než jen na sebe.“

Ta výtka mě zabolela. Nejsem sobecká, ale naštvaná na kněze, že klidně mění pravidla naší víry, obchází zákony této země jen proto, že ho o to požádají nejbohatší rodiny ve městě. Protože není pochyb, že Henri nebo můj stejně neurvalý nastávající manžel k tomu kněze donutili – slíbili mu snad nové okno v apsidě?

„Henri, budu ležet v jedné posteli s mužem, který právně nebude mým manželem,“ ohradila jsem se.

„Jistě, zatím to nebude podle zákona, ale to brzy napravíme. O co ti jde? Myslíš si, že tu smlouvu zrušíme jen kvůli nějakému cáru papíru?“ Zíral na mě. „Chceš snad zklamat celé město? Všechny ty lidi, co se shromáždili, aby spolu s námi oslavili spojení dvou nejdůležitějších a nejváženějších rodin tady v Grasse? Chápeš to, Fleurette? To je vyplnění našeho snu. Přece ho nezničíš? Teď když se každý schopný muž chystá splnit povinnost vůči své zemi.“

„Přesně! Jak si můžeme být jistí, že všechny ty dokumenty získáme, když tu Aimery ani nebude?“

Myslela jsem si, že na tohle Henri nebude mít připravenou odpověď. Byl to můj poslední pokus, moje poslední naděje. Šokovalo mě, když s opovržením v hlase vypálil: „Vyhlášení války je jen plané vyhrožování Německa. Musíme dodržet povinnost vůči Francii a nastoupit do armády. Ale myslím, že do týdne…, v nejhorším případě do čtrnácti dnů, budeme všichni doma. Ani se nenaděješ a budeš mít Aimeryho zase zpátky. Teď ale chce odejít z Grasse jako ženatý muž a možná i s dědicem na cestě. A ty se zatraceně postarej, abys tahle očekávání co nejdřív naplnila. Je to tvoje povinnost.“

Zavřela jsem oči odporem. Mluvil tady o mém těle, jako by to bylo zorané pole připravené přijmout sémě…, bože, už jen ta představa se mi hnusila.

Na bratrova slova jsem nereagovala a zůstala jako opařená. Otevřela jsem oči a zadívala se na ruce v rukavičkách a na malý pahorek na prsteníčku levé ruky. Tenkou krajkovou rukavičkou prosvítal karmínový půlkarátový rubín zasazený mezi brilianty a routami. Připomínal mi… červené vyčítavé oko zírající na mě zpod krajky. Aimery mi nenavlékl zásnubní prsten, který se v jejich rodině dědil. Od matky nic takového nedostal. Ale i kdyby dostal, na věci to nic neměnilo. Nevážila bych si ho o nic víc než tohohle, který za hříšné peníze navrhl spolu s klenotníkem v Paříži. Byl nádherný, bezpochyby nehorázně drahý, okázalý a nápadný… vyžadující pozornost. Tvar rubínu byl neobvyklý a vyvolával ve mně zlověstný pocit, že mě neustále špehuje. Nenáviděla jsem ho, stejně tak jako jsem nenáviděla Aimeryho. Manželství s ním mě přivádělo k zoufalství.

V malém uzavřeném kočáře mě najednou přepadla podivná bolest, palčivá, vyvolávající nevolnost. Léto bylo v plném proudu a květiny v ruce i ty, co jsem měla vpletené do vlasů, by mohly uvadnout. To byl důvod, proč jsme necestovali v otevřeném kočáře. I když mě napadlo, že mnohem pravděpodobnějším důvodem jsou Henriho pečlivě napomádované vlasy. Bolest se stala ještě naléhavější. Možná zbytečně panikařím, jako tehdy, když jsem si myslela, že si Felix usekl prsty srpem při sklizni levandule… nebo tenkrát v červnu, když jsme si vyrazili na piknik a já spadla z koně a slyšela jsem jak se všichni vzdalují. Nebo v den, kdy umřela máma. Byla jsem tehdy malá, takže její smrt byla nad mé chápání. Ale pamatuju si na tátu, jak stál se svěšenými rameny a připomínal mi poloprázdný pytel růžových okvětních lístků a já nechápala proč.

Nebyla jsem nějak příliš sentimentální a takové smutné vzpomínky mi hlavou bleskly jen občas, ale byly tak intenzivní, že se na ně nedalo zapomenout. Jenže dnešní úzkost byla jiná – nebyl to strach, který za den dva přejde. Dnes se nikdo neobjeví, aby mě utěšil a zbavil stísněnosti. Obávala jsem se, že dnes mi začíná nový – jiný – život. Touha zbavit se té odpovědnosti byla tak velká, že jsem měla pocit, jako by se má duše rozervala vedví. Jako by se mozek a srdce musely oddělit, abych povinnost, která se ode mě vyžadovala, byla schopná zvládnout.

Odvrátila jsem pohled od kamenných budov v uličkách, jimiž jsme projížděli. Jak jsme se blížili ke katedrále, byl hlas zvonu vyzvánějícího na počest mého příjezdu stále silnější. Upřeně jsem se zadívala na své ruce v klíně. Prsty pod perličkami pošitou chantillskou krajkou byly štíhlé a rovné, neposkvrněné dědičnou nemocí, jakou trpěl otec. Snažila jsem se předstírat, že vnitřní bolest, jakou jsem cítila, přichází z kloubů prstů, snad ve snaze spojit se s mrtvým otcem.

V duchu jsem si přála, aby bolest prstů, kterou trpěl náš otec, zakusil i Henri. Možná mou prosbu Henri vycítil, protože najednou mi před očima vytanula vzpomínka na doktora, který otci popisoval jeho artrózu. Vzpomínka byla tak živá, že jsem před sebou téměř viděla lékaře a slyšela jeho slova.

„Na vašich kloubech vyrůstají ostruhy,“ poznamenal doktor Bertrand, bafal z dýmky a i přes otcovy mumlavé protesty se nad ním skláněl a bedlivě prohlížel jeho ruce. „Abych byl přesný, říká se jim Heberdenovy uzly,“ poznamenal a zamračil se. Vyfoukl namodralý kouř, který se jako přízrak kradl místností. Připomínal mi zemité tóny vůně whiskey, když jsem si přičichla k otcově karafě, nebo vůni kouře suchého listí, které jsem přihodila do ohně, když jsme si minulou zimu s Henrim udělali táborák. Kdybych se hodně soustředila, cítila bych i jemnou nasládlou chuť čaje, v němž jsem rozpoznala vůni vanilky. Otec by jistě můj postřeh ocenil.

Ach, ty jeho zkroucené ruce… tolik mě toho naučily. Jezdit na koni, utrhnout jemnou květinku za úsvitu, aniž byste se dotkli křehkého květu, což v našem rodinném podniku bylo jednou z nejdůležitějších dovedností. Teď když jsem seděla s Henrim v těsném kočáru a vzduch mezi námi se dal krájet, přemýšlela jsem o dovednosti, kterou mě otec nemohl naučit. O talentu, který pocházel od boha. Už jako malé dítě sedící s černým kocourem v klíně a pozorující doktora Bertranda skloněného nad otcovými artritickými prsty jsem věděla, že mé vnímání chutí a vůní je něco výjimečného. Tento talent jsem zdědila po otci spolu se svým bratrem-dvojčetem. Starší bratr Henri nic takového v krvi neměl a odmalička tušil, že je jiný než my dva. Naše požehnání od boha se mu vůbec nelíbilo. I nyní jeho zášť seděla mezi námi jako neviditelný cestující, který se mu posmíval. Časem se s tím Henri naučil žít, ale usilovnou touhu udělat na otce dojem se mu nikdy nepodařilo zamaskovat.

„Nos“ dvojčat Delacroixových. Naše čichové buňky byly skutečně dar od boha. Dokázali jsme s bratrem odlišit jednotlivé vůně, které průměrní lidé vůbec necítili. Naše schopnosti míchat jednotlivé komponenty a vytvářet dokonalou vůni z nás udělaly bohy v parfumérském průmyslu. Bohužel já měla tu smůlu, že jsem se narodila jako žena. Kdybych se narodila do jakékoliv jiné rodiny, mé nadání by pravděpodobně zůstalo ležet ladem. V naší rodině jsem sice mohla své čichové dovednosti využít, ale protože jsem žena, bylo mi dovoleno působit jen jako otcův a Felixův neviditelný konzultant, zatímco Felix byl předurčený převzít otcovu parfumérskou firmu. Bohužel v tomhle jsem neměla na vybranou. Henri se však jen těžce smiřoval s tím, že se mu jako dědici tohle nadání vyhnulo, a tak vymyslel způsob, jak nás trestat. S odstupem času mi dochází, že Henri si vůbec neuvědomuje, jak moc se kvůli tomu vzteká.

Bylo neobvyklé, aby dva tak blízcí příbuzní měli vlohy, které pro většinu lidí byly nedosažitelné. Jistě, rozeznávat jednotlivé bukety vína se člověk může naučit svou pílí, ale to zrovna nemám na mysli. To, o čem tu mluvím, je jakýsi šestý smysl. Základní schopnost rozpoznat desítky – ne, stovky – elementárních chutí a vůní, dešifrovat jejich jednotlivé tóny ve směsích. V dětství došel Henriho hněv tak daleko, že se nás snažil zesměšnit. Zavázal nám oči a požadoval po nás, abychom se předváděli jako cirkusová zvířata. Neuvědomoval si, že když nám odepře pohled na zdroj vůně, jen tím zvýší naše čichové vjemy. Kdyby totiž byl vnímavější, všiml by si, že otec, vždycky když hodnotil nějaký parfém nebo i jediný květ, zavřel při tom oči. Jako by se potřeboval oprostit od všech vnějších vizuálních podnětů.

Nemohla jsem ovlivnit tu prudkou bolest, která mi pulzovala v prstech. Nemohla jsem ji zmírnit, zbavit se jí. Neměla jsem ponětí, odkud se vzala. Napadlo mě, že je to má rozpolcená duše opouštějící tělo. Věděla jsem, že Felix by se téhle mé bláznivé myšlence jen vysmál.

Dala bych cokoli za to, kdyby mě teď mohly obejmout otcovy sukovité zkroucené ruce. Otec by jistě věděl, jak mě utěšit, zbavit strachu a bolesti. Určitě by tohle šílené divadlo zrušil a všem zúčastněným řekl, že pro svou jedinou dceru si přeje manželství z lásky, ne z povinnosti.

Nikdy Aimeryho neměl v lásce, o našem manželství nechtěl ani slyšet, když mu to sám Aimery před několika lety přišel nabídnout. Měl z toho stejnou hrůzu jako já. Kdyby neumřel, měla bych v něm teď spojence. Proč jenom nemohl do závěti napsat, že si pro svou dceru přeje manžela, kterého si sama vybere? Že nepřipustí, aby mé manželství bylo předem domluvené? Matka, dej jí pánbůh klid, by pravděpodobně nesouhlasila. Jako Angličanka pocházející z aristokratické rodiny byla sama nucena do manželství, které její otec kdysi dávno dojednal. Naštěstí rodiče vybrali pro Floru St. Johnovou právě Arnauda Delacroixe. Myslím, že si nikdy nemohla na smlouvu, kterou ujednaly hlavy dvou vážených rodin v Paříži – jak jsem z jejích slov vyrozuměla –, stěžovat. Naštěstí pro ni byl její manžel moudrý a úžasný člověk. Ačkoliv v době, kdy si ho brala, to nikdo nemohl tušit. Manželství bylo domluveno jen kvůli výhodnému obchodnímu spojení obou rodin. Kéž bych tak matku znala déle než jen dva krátké roky. Mohla bych se jí zeptat, jaké to je, provdat se za muže, jemuž ji rodiče prodali.

Postupem času jsem se od ostatních dozvěděla, že má matka byla zlatovláska s mléčnou pletí a bledýma očima a otec ji choval v srdci jako bohyni. V mých vzpomínkách se vynořuje spíš jako celá řada pocitů a vůní. Když zavřu oči a myslím na ni, cítím její specifickou vůni: směs zimolezu, jasmínu a růží. Stále ještě jakoby zdálky slyším její jemný hlas. Kdybych se soustředila, vzpomněla bych si na pocity, které ve mně vyvolávala její náruč a polibky. Ale fyzickou podobu nebylo snadné vykouzlit. Byla jako duch proplouvající naším domem na fotografiích, sledující nás z portrétu v otcově salonu. Byla s námi stále prostřednictvím svých věcí, které po ní zůstaly – šperky, šaty, hřebínek do vlasů ze slonové kosti, kartáč na vlasy… Ale musím přiznat, že mi příliš nechybí, protože jsem ji ve skutečnosti skoro neznala. Když mně a Felixovi byly necelé dva roky, zemřela při komplikovaném těhotenství.

Mým rodičům byl vyměřen jen krátký společný život. Ale jsem přesvědčená – a ostatní v naší domácnosti mě o tom stále ujišťují –, že jejich manželství bylo naplněné láskou. Z vyprávění staré chůvy, která mi byla matkou i babičkou, vím, že má matka otce z celého srdce milovala. Chůva mi vyprávěla, jak se Flora St. Johnová málem rozběhla uličkou v katedrále, kterou dnes projdu i já, jak byla nedočkavá, aby se z ní stala paní Delacroixová z Grasse. Jméno, které bylo vážené a mnohokrát vyslovované nejen tady na jihu, ale po celé Francii a dokonce i v Anglii. A teď se mám toho krásného jména vzdát a přijmout jiné, možná ještě vlivnější.

Až na to, že na rozdíl od matky po tom vůbec netoužím.

Člověk, který však po spojení dvou nejvýznamnějších rodin v Grasse přímo prahl, seděl vedle mě a povýšeně a spokojeně se usmíval, když jsme zahnuli za roh a mířili vzhůru k místu, kde na mě kynula budoucnost. „Podívej, jsou tu snad všichni důležití občané města,“ poznamenal nenuceným tónem a majetnicky mi poklepal na ruku. „Měla bys být poctěna a vážit si toho. Vidíš, jak jsou všichni šťastní, že se mohou zúčastnit tvé svatby?“

„Otec by s tvým rozhodnutím nesouhlasil,“ řekla jsem, když jsem našla odvahu k poslednímu pokusu zvrátit osud. „A ty to víš. Projednávali jste to už před lety a prohlásil ti, že nic takového nedopustí.“

Henri se zadíval zpátky na jásající a tleskající dav měšťanů, když jsme kolem nich projížděli. Většinu z těch lidí jsem znala. Měla bych se šťastně usmívat a mávat jim, ale nemohla jsem.

„Jeho poslední přání bylo, aby tě viděl ve svatebních šatech.“

„Jistě, moje šaty by se mu líbily, Henri, ale nelíbil by se mu člověk, kvůli kterému jsi mě donutil si je obléknout. Neříkám tím, že by Aimeryho nenáviděl. Ale moc dobře víš, že si o něm myslel své. V jeho přítomnosti se otec vždycky choval divně. Jako by věděl o něčem, z čeho se mu ježily vlasy na hlavě. Budu upřímná – Aimeryho nemám ráda.“

Byla to vyčerpávající debata. Henri se ani neobtěžoval, aby mi oponoval. Místo toho se jen ušklíbl jako nějaký drzý mladík. „Dneska se za Aimeryho De Lasseta provdáš, i kdyby se dělo nevím co. Pro naši rodinu je to velmi výhodné spojení.“

„Pro tebe,“ odsekla jsem jako nedůtklivé a urážlivé dítě.

„Jsem hlavou této rodiny a je mým úkolem rozhodovat,“ pronesl ledovým hlasem s nucenou trpělivostí.

„Jsi starší o necelých pět let,“ vrátila jsem mu to a pocítila záblesk vítězství, že jsem jeho postavení potupila. „Jistě, máš právo v naší rodině rozhodovat, Henri, ale to ještě neznamená, že děláš dobrá rozhodnutí. Ostatně dneska jsi to názorně předvedl. Řešíš problémy, které vlastně ani neexistují. Kdyby ses nerozhodoval tak zbrkle a chvíli počkal, bylo by to rozumnější a taky mnohem efektivnější. Věř mi, Henri, vím, co je mým úkolem. Ale tohle manželství je špatná volba ve špatnou dobu.“

Jeho provokativní úsměv se rozšířil. „Je mi líto, že se takhle ve svůj svatební den cítíš, Fleurette, protože, upřímně řečeno, jsem přesvědčený, že třiadvacet je ideální věk pro manželství. Kdo ví, jestli by sis vybrala dokonalého životního partnera. Ne, sestřičko, nebudeme čekat, až budeš připravená sama si manžela najít. To by taky mohlo trvat celé věky a nemůžeme si nechat ujít příležitost spojit dva nejvýznamnější parfumérské domy v Grasse. Mezi námi, myslím, že otec tě až příliš rozmazloval. Jeho odmítavé stanovisko byť jen uvažovat o spojení rodiny Delacroixů a De Lassetových hraničilo s fanatismem.“

„Chceš říct, že náš otec byl blázen, Henri?“

„Nebuď směšná. Překrucuješ moje slova.“

„Takže souhlasíš, že otec měl zásadní námitky proti tomu, aby se naše domy pokrevně spojily?“

„Nikdy jsem nechápal proč a otec se ani neobtěžoval mi to vysvětlit. Všichni víme o tom nenávistném soupeření v minulosti. Ale s věkem jejich horká krev vychladla a vztahy se uklidnily. Navíc, oba byli velmi úspěšní, takže nebyl důvod, aby se mezi sebou dohadovali. Když jsi byla dítě, nebyla potřeba o tomhle manželství diskutovat. Musím říct, že mě velmi překvapilo, když otec nebyl Aimeryho nabídce nakloněn, protože vaše manželství by znamenalo upevnění našeho postavení v parfumérském světě. Ale jak jsem říkal, vždycky měl pro tebe slabost. Teď už tu ale není a o budoucnosti naší rodiny nerozhoduje. O té teď rozhoduju já a jeho názory rozhodně nesdílím. Proti vašemu sňatku nemám žádné výhrady, naopak ho považuju za to nejlepší řešení. Kromě toho, ani Aimery, ani já už nehodláme dál čekat. Jsi v nejlepších letech, krásnější už nebudeš a tvoje tělo taky nebude pro muže připravenější, než je teď.“

Takže mě hodnotil jako nějaký kus masa, který prodává. Chtěla jsem mu vmést do obličeje, že vůbec nemá ponětí o mých nejlepších letech, že vůbec nechápe, jak by se měla nevěsta cítit…, ale pokračoval dál ve své přednášce a mé námitky úplně pošlapal.

„Měla bys být vděčná za tak báječný život, Fleurette. Patříš do druhé nejbohatší rodiny v Grasse a tvůj sňatek s dědicem nejbohatší rodiny ve městě je jistě tím nejlepším, co se nám mohlo podařit. Načasování je perfektní a ty víš, že na tohle spojení čeká celé město – celá správní oblast.“

Jeho chování a zdůvodnění téhle svatby byly tak průhledné, až mi ho na chvíli bylo líto. Henri nikdy neoplýval jemnocitem. Teprve až v posledních pár letech jsem pochopila, že jeho arogantní chování pramení z jeho pocitu méněcennosti. Byl sice nejstarším potomkem, což mu zajišťovalo určité postavení v rodině, ale přesto celý svůj život záviděl sourozencům a toužil po tom, co oni měli a jemu se nedostávalo.

Otec k nám všem choval stejnou náklonnost, podezírám ale matku, že Henri byl u ní na prvním místě a soucítila s ním. Tuhle informaci jsem vytáhla z chůvy, která se o nás starala. Henri byl Flořin prvorozený syn, dědic rodinného jmění a její nejmilejší dítě. Navíc jí vzhledem připomínal anglickou rodinu, protože jeho vlasy měly barvu písku ze slunečných pláží, na nichž jsme si jako děti hrávali. V dětství musel vypadat jako andílek, což potvrzovaly zrnité fotografie, které jsme měli doma. Nyní však jeho zlatavé vlasy prořídly a vypadaly spíš jako sláma. Na čele se mu objevily vysoké kouty odhalující lesklou pokožku. Nedostatek vlasů se snažil vyvážit knírem, který mu pod nosem trčel jako hřebíky, přestože se ho snažil zkrotit a špičky si kroutil nahoru. Jedinou jeho výhodou bylo, že vypadal starší a váženější. Až příliš si zakládal na svém vousu, jako by tím chtěl všem dokázat, že je ve svých sedmadvaceti letech mužným a schopným patriarchou rodiny.

Já s Felixem jsme byli pravým opakem Henriho. Byli jsme jako půlnoční hlídka jeho andělského pozlátka. Dětské chmýří nám rychle ztmavlo a okolo pěti už jsme se pyšnili lesklými, skoro černými vlasy po předcích našeho otce a věděli jsme, že časem se naše hřívy nejprve promění v záplavu měsíčního stříbra, než zbělají úplně, zatímco Henri se pomalu propracuje do nemastné neslané plešatosti. Ve výčtu odlišností bych mohla pokračovat. Henriho shrbená a útlá ramena museli krejčí šikovně skrývat vycpávkami, to Felix byl urostlý mladý muž a já se pyšnila dlouhýma štíhlýma nohama. Oba jsme kypěli zdravím, na rozdíl od Henriho, který vypadal poněkud bledě a vyčerpaně. Pravidelně inhaloval bylinné páry, kloktal solí a již několik let se účastnil každoroční poutě do Lurd, v jejichž léčivé vodě našel zalíbení. Prý držela všechny obávané nákazy v patřičných mezích. Čichal eukalyptové výpary, nechal se natírat mentolovými mastmi a neustále se obával, že by se mohl nakazit stejnou nemocí jako naše matka. Často o ní neuctivě tvrdil, že právě ona může za jeho slabé plíce a neduživý vzhled. Možná by mu víc pomohlo, kdyby se vzdal kouření drahých kubánských doutníků…, ale co si o sobě myslím, že tu tak drze pochybuju o hlavě naší rodiny? Zanedlouho už ale Henri nebude hlavou mé rodiny. Budu patřit jinému muži, hlavě jiné domácnosti, jinému sebevědomému muži, který se snaží naplnit odkaz svých předků.

Dalšímu tyranovi.

Kočár se pomalu sunul do kopce, než jsme se dostali na rozlehlé dlážděné prostranství před katedrálou a zastavili před vchodem. Dorazili jsme na místo, kde se pravděpodobně jedna polovina mého já vzdá života, ta druhá se pak trpně oddá osudu, ale snad zůstane živá, v bezpečí a s nadějí na lepší budoucnost.

„Manželství, rodina, respekt – to byly hlavní otcovy zásady,“ pronesl chladně Henri, jako by chtěl utnout jakoukoli další diskusi o vhodnosti tohoto manželství.

Řekla jsem si, že poslední slovo budu mít já. „No, když už mě prodáváš jako klisnu, Henri, neměl bys zapomínat na moje zdravé bílé zuby!“ odsekla jsem a hlas se mi zlomil a tělo jako by se oddělilo od duše. Jako by v kočáře zůstala sedět jen skořápka dívající se prázdnýma očima, zatímco duše se vznášela nade mnou, konečně volná a svobodná, čekající s ostatními na schodech katedrály, až se nevěsta Delacroixových celá v bílém vynoří z kočáru.

„Konej svou povinnost,“ vyzval mě Henri úsečně. Sledovala jsem jeho tvář zkroucenou pohrdlivým úšklebkem. Henri nesnášel dívčí slzy. „Jediné, co se od tebe požaduje, je spokojené a pevné manželství… a samozřejmě dědic. To snad zvládneš, ne?“

„Povinnost?“ vydala jsem ze sebe skřípavým hlasem. „Henri, je velmi pravděpodobné, že vstoupíme do války, a tvoje jediná starost je tohle předem domluvené manželství a –“

Henri blahosklonně mlaskl. „Dej už s tím pokoj, Fleurette. Diskutovat o politice ti nepřísluší.“ Nespokojeně jsem zabručela a zamračila se na něj. „Kromě toho,“ ušklíbl se, „tohle je důvod, proč by se ženské neměly bavit na témata, která náležejí mužům. Klidně si tvrď něco jiného, Fleurette, ale jsi stejná citlivka jako všechny ostatní ženy. Dovol, abych ti připomněl, že v žilách německého císaře a ruského cara koluje stejná krev. Můžou se k sobě chovat nevraživě, ale těžko spolu budou bojovat. Můžou sice válku vyhlásit… to jsou jen slova. Pravděpodobně k žádným velkým bojům nedojde.“

Ani jsem se neobtěžovala mu nějak oponovat. Henriho netaktní poznámka o mé povinnosti, o divadýlku, které jsem tu měla před polovinou města sehrát, ve mně vzbudila hrůzu, že jsem nebyla schopná přemýšlet o něčem jiném. Nebyl záměrně krutý člověk, ale přesto jsem v duchu slyšela plácnutí, jako by mi dal facku. Cítila jsem žihadlo jeho posměchu.

Odpověděla jsem mu se stejnou jedovatostí, i když jsem se styděla, že jsem tak hluboko klesla. „Měl by sis ho vzít sám, Henri. Vždycky jsi měl pro Aimeryho slabost.“

Z očí mu sršely blesky, jak jím cloumal vztek. Viděla jsem na něm, že by mě nejradši chytil pod krkem, tak jak to dělal, když jsme byli malí a když měl na nás vztek. Ale protože byl Felix větší a silnější, Henri si vždycky vybíjel zlost jen na mně, i když byla třeba mířena proti mému bratru-dvojčeti. Nikdy jsem s Henrim fyzicky nezápasila, Felix mě naučil, jak místo toho použít svůj důvtip. Ale dnes jsem se svým ostrým jazykem a bystrostí neuspěla.

Bez ohledu na rozdíly, které mezi námi panovaly, jsme byli sourozenci, nesli jsme jméno Delacroix a svým způsobem jsme drželi při sobě. Až dosud. Nyní mě bratr, kterého jsem vždy chránila, nutil vrhnout se do světa, o který jsem nestála.

Byla jsem pro něj jen jakýsi movitý majetek. V tuhle chvíli jsem ho nenáviděla stejně jako Aimeryho. Kdybych nahoře na schodech před vchodem do katedrály nezahlédla usmívajícího se Felixe, který si všiml našeho příjezdu, asi bych se nepřinutila vystoupit z kočáru. Jeho pohled mě povzbudil, jako by mi říkal, abych se nenechala zlomit. Zadívala jsem se na svou mužskou verzi. Celých devětatřicet týdnů jsme sdíleli matčinu dělohu a vyrůstali vedle sebe. Narodila jsem se první, což jsem svému bratrovi vždy s velkým potěšením připomínala. Všechny emoce jsme sdíleli spolu a dnešek nebyl výjimkou. Cítila jsem, že Felix ve mně ztrácí svého nejlepšího přítele… tomuhle nikdo jiný nemohl rozumět a chápat to.

„Tuhle urážku jako bych neslyšel, Fleurette, i když nevím, co jsi tím myslela,“ zalhal. „Catherine by se tvoje slova vůbec nelíbila.“

Za jiných okolností bych možná mohla mít Catherine ráda, mohla bych se pro ni stát druhou sestrou, až se provdá za Henriho. Ale měla jsem neblahé tušení, že její rodina je ochotná vzdát se čehokoliv, jen aby Catherine byla Delacroixová. Kéž by tak potkala Aimeryho dřív než Henriho. Byl by pro ni větší rybou a já bych tu teď nemusela stát ve svatebních šatech. Neměla bych tedy ze své bezútěšné situace vinit chudinku Catherine?

„Fleurette?“ Henriho hlas byl tentokrát překvapivě jemný.

Přesto jsem odsekla, jako by mi dal políček. „Co je!“ Zaťala jsem ruce v pěsti, abych zkrotila prchlivost. „Tak dobře, Henri, já vím…“ Naposledy jsem si znechuceně odfrkla. „Dej mi chvilku, abych se vzpamatovala.“

„Chci ti říct něco důležitého.“

„Nedělej to,“ varovala jsem ho. Lidé venku před katedrálou ztichli a kočí čekal, až mi sluha přistaví stoličku ke dvířkům, abych mohla pohodlně vystoupit.

Henri nechal dveře zavřené.

„Neboj, sestřičko, bude to fungovat. Tohle je sňatek, který v naší rodinné historii nemá obdoby. Ani v rodině De Lassetových. Takového manžela ti seslalo samo nebe.“

„Nebo spíš velmi dobře propočítaná dohoda na papíru, kde se to hemží samými franky.“

„Fleurette, jsi krásná mladá a velmi inteligentní žena. Nauč se tyhle své vklady používat ke svému prospěchu. Uvidíš, že až na to přijdeš, budeš mít přesně to, co si umaneš.“

Henriho slova mě udeřila jako mrazivý poryv listopadového větru, burácela mi v mysli a vyvolávala ve mně ještě větší zášť a vztek. Tak proč nemám právo si sama vybrat muže, s nímž bych chtěla žít? Všechny mé přítelkyně tuhle možnost měly. Tak proč ne já? Byla jsem romantický snílek. Felix mi často říkával, že si dělám v životě, co chci, místo abych poslouchala moudřejší a starší. Že si vždycky vyberu raději cestu plnou překážek, abych je mohla zdolávat, že mám ráda výzvy, s nimiž se potýkám. Záblesk porozumění mi bleskl hlavou jako sluneční paprsek za rozbřesku, který se vyhoupl zpoza kopců okolo Grasse.

Došlo mi, že Henriho rozhodnutí provdat mě za Aimeryho doopravdy zajistí úspěch a bohatství budoucím generacím. „Zůstat v Grasse“ – to byla jedna z otcových oblíbených frází a nepochybuji o tom, že tuhle filozofii chtěl aplikovat i na naše budoucí manželské svazky. Nemohla jsem si vybírat, když jeho rada byla tak důležitá. A nikdy nepřestane být, protože udržet naši parfumérskou firmu v Grasse a zajistit její další úspěchy, chránit zájmy rodiny je taky moje práce… a součástí toho je, bohužel, i strategické manželství.

V takovém případě láska nehraje roli – štěstí je jen třešinka na dortu, pokud se ho manželům dostane.

„Musíme jít, Fleurette,“ popohnal mě Henri a jeho hlas teď byl ještě vstřícnější.

Otevřel dvířka kočáru a k uším mi dolehl jásot lidí lemujících nádvoří před katedrálou a přilehlé úzké uličky. Henri vystoupil první. Když jsem přijala jeho ruku a vystoupila z kočáru s důstojností, jakou jsem v sobě dokázala vydolovat, dav začal tleskat.

„Nikdy jsi nevypadala nádherněji,“ zašeptal Henri. „Kdybych byl na Aimeryho místě, považoval bych se za nejšťastnějšího muže na světě.“

Podívala jsem se na jeho vážný obličej, ale neviděla jsem v něm žádnou jízlivost a podlost. Chudák Henri. Byl skutečně přesvědčený, že tahle svatba je to nejlepší, co se mu podařilo zorganizovat. Asi bych měla udělat totéž. Smířit se se svým osudem a nestěžovat si, že bych od života chtěla něco víc.

Dodala jsem si odvahu, pomalu se zhluboka nadechla a pokusila se na bratra usmát. „Doveď mě k oltáři, Henri.“

Ženy vzdychaly a nadšeně si prohlížely mladou nevěstu vystupující z kočáru, připravenou složit manželský slib před oltářem v katedrále Notre Dame du Puy. Mladíci se vykláněli z oken, pískali a soupeřili o mou pozornost – letmý úsměv, postranní pohled. Nic takového jsem jim nedopřála a doufala, že mi to odpustí. Jsem přece nervózní nevěsta, která se zoufale snaží dávat pozor, aby někde nezakopla a neškobrtla. Uvědomovala jsem si, kolik lidí na můj příjezd čekalo. Teď už jsem chápala, že jsem Henrimu i Aimerymu musela připadat jako blázen, když jsem tuhle svatbu chtěla zrušit, nebo alespoň odsunout.

Možná jsou tohle na dlouhou dobu poslední úsměvy na tvářích lidí. Válka je sice na spadnutí, ale všichni se modlíme, aby k tomu rozhodnutí nedošlo. Všichni jsme pod tlakem, co bude dál. Uvědomila jsem si, že moje svatba může lidem vnést trochu optimismu do budoucnosti.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1.