Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Adam Christopher: Dishonored® – Zkorodovaný muž

Vydání první

© 2016 Bethesda Softworks LLC. Dishonored, Arkane, ZeniMax, Bethesda,

Bethesda Softworks and related logos are registered trademarks

or trademarks of ZeniMax Media Inc. in the U.S. and/or other countries.

All Rights Reserved.

This translation of Dishonored® volume 1: The Corroded Man,

first published in 2016, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2070. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dishonored® volume 1: The Corroded Man

Český překlad © 2016 Martin König

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0544-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0545-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Adam Christopher

DISHONORED®

Zkorodovaný muž

PROLOG

NĚKDE POBLÍŽ UTYRKY

měsíc neurčen, 1849–1850

Jen to srovnejte s věznicemi v Tyvii v tundře uprostřed tohoto národního státu. V některých pracovních táborech v Tyvii doslova neexistují zdi. Je nepravděpodobné, že by vězeň, vyčerpaný tvrdou prací a bez nástrojů, dokázal přežít drsné podnebí nebo smečky hladových psů, toulajících se zmrzlou pustinou. Tyvijské vězeňské orgány vlastně daly jasně najevo, že kterýkoli vězeň smí kdykoli odejít. V historii není zaznamenán jediný případ, že by kdokoli tu dlouhou cestu sněhem a ledem k nejbližšímu městu podnikl.

– VĚZNICE NA OSTROVECH

Citát ze zprávy,

vyžádané královským zvědmistrem

Trestanec se zastavil na okraji propasti a zahleděl se na krajinu před sebou. V prudkém větru, burácejícím z ledovcového údolí před ním, se mu šosy těžkého černého vlněného zimníku divoce třepaly. Vítr byl tak hlasitý, že stěží dokázal přemýšlet, natož aby mohl zvážit složitost úkolu, který před sebou měl.

Na nějaké lelkování nebyl čas, neměl ho nazbyt. Měl před sebou nějakou práci.

Zašel už příliš daleko – příliš daleko na to, aby zklamal, příliš daleko na to, aby to vzdal – zároveň ale zase tak moc daleko nebyl. Byl příliš blízko svých věznitelů, svých mučitelů. Věděl, že musí jít dál, a věděl také, že kromě něj na celém světě není nikdo, kdo by jej zastavil.

Upravil si černý cestovatelský klobouk, širokou krempu si stáhl těsně kolem obličeje, aby mu ve větru neodlétl, a zahleděl se na to, co se rozkládalo před ním. Bylo to vlastně jen vytí větru a sněhová pustina a studené slunce, zářící nic neříkajícím mrtvým světlem.

Tak tohle byla tundra.

Tohle byla Tyvie.

Trestanec se otočil a nechal řetěz, přehozený přes rameno, sklouznout do sněhu. Na jeho druhém konci byl takový uzlíček černé látky, schoulený do sebe a třesoucí se ve sněhu. To, zda ta roztřesená věc fňukala, plakala nebo prosila o odpuštění, trestanec kvůli větru nemohl slyšet.

Ta věc kdysi byla strážným v pracovním táboře Utyrka. Teď, když se sám stal zajatcem trestance, byl otupělý – otupělý chladem, otupělý cestou, otupělý vědomím, že se jeho příběh chýlí ke konci a že brzy bude patřit Prázdnotě. Strážný totiž nebyl dobrým člověkem a dobře to věděl. Věděl také, jaký osud jeho nespoutané já stihne, jakmile trestanec ve tvrdém sněhu dokončí svůj krutý záměr.

Jeho konec přijde brzy, zatím však ještě ne.

Trestanec jej stále ještě potřeboval. Rukou v rukavici potěžkal řetězy, zakroutil jimi a zatahal, ale jenom trošku. Chvějící se troska se zvedla na kolena, ale dál už ne, a šourala se vpřed. Hlavu však měla skloněnou, zabořenou do deseti otáček své šály i do obrovského ohrnutého límce černého zimníku. Ten byl stejného druhu, jaký na sobě měl trestanec, standardní součást výstroje tyvijské armády, určený pro neoblíbené túry v drsném zmrzlém vnitrozemí.

Trestanec si kabát vzal od jiného strážného v táboře – od toho ze tří zajatců, který měl zemřít jako první, ještě v táboře předtím, než vůbec vykročili na zasněžené pláně. Druhý zemřel po dvou dnech putování a trestanec ještě pořád měl zajatcův řetěz kolem pasu, silný ocelový obojek, který mu teď visel na opasku.

Trestanec potřeboval tři muže, takže si s sebou vzal tři. Toho prvního kvůli oblečení – těžkému zimnímu stejnokroji tyvijské armády, jímž nahradil svůj otrhaný oděv, který nosil celé roky, aniž by jej kdy svlékl. Teď na sobě měl kožešinou lemovaný zimník, klobouk se širokým okrajem, poskytujícím stín před září mrtvého zimního slunce, šálu, utkanou z kožešiny černého šavlozubého medvěda z tundry. Na očích pak měl sněhové brýle prvního strážného, dva kotouče z naleštěného červeného skla, skoro stejně velké jako šálky, z nichž dozorci v táboře upíjeli horký, importovaný gristolský čaj.

Tento první strážný byl mrtvý. Bylo to nutné. Nechtěl se vzdát uniformy, tak si ji trestanec vzal násilím. Zůstalo to bez následků. V táboře už nezbyl nikdo živý, koho by ten muž mohl strážit.

Teď už ne.

Probíral se oblečením mrtvého strážného a další dva, které zajal – spoutaní řetězy kolem krku a s pouty na nohou jako prasata, jimiž byli –, klečeli na tvrdé zemi a tiše přihlíželi. Jejich nový pán se oblékal na dlouhou cestu, kterou měl před sebou, ale jejich myšlenky kroužily nad vzdálenými horizonty. Trestanec potom řetězy škubl a oba zajatce vedl pryč. Měli skloněné hlavy a pohybovali rty, jak si něco poblázněně mumlali, a klopýtali za ním po sněhu.

Druhý strážný byl zabit za úplně jiným účelem.

Kvůli jídlu.

Nikoli kvůli jídlu pro trestance nebo pro třetího zajatce, ale pro vlky, o nichž trestanec věděl, že je začnou sledovat, jakmile opustí bezpečí a světlo vnějšího obvodu tábora. Po překročení této hranice kráčeli dva dny sněhem, jenž byl někdy udusaný, ale jindy třeba po pás. Šlo se jim pomalu.

Vlci byli rychlí. Ve tvrdé zimě, v měsících Temnoty, Velkého chladu a Ledu to byl jejich svět, jejich doména a mimo tyvijské věznice, jimiž byly zmrzlé pláně posety, byl člověk vetřelcem – pro volně žijící živočichy však nikoli nevítaným.

Právě naopak. Ti, kteří si mysleli, že by to mohli dokázat, kteří posměšné výzvy strážných, aby klidně odešli, vzali vážně, byli vlastně nejvítanější. Jídla bylo málo a v tomto zmrzlém světě byly vlčí smečky hladové.

O předchozích útěcích za svobodou trestanec po cestě z tábora objevil důkazů spoustu. Všechny ty sny, všechny ty pokusy, byly vždycky stejné, nedomyšlené a zoufalé. Nemožné. To proto, že věznice v Tyvii byly všechny stejné. Byly to pracovní tábory v divočině, v tundře.

Lišily se velikostí, od malých táborů s několika desítkami trestanců, až po věznice, které byly spíše malými městy. Lišily se i podle účelu. Ti, kteří byli usvědčeni z menších přestupků, byli odsouzeni k lehčím pracím, například k těžbě dřeva – což ale byl i tak úkol, který dokázal zlomit většinu mužů, protože dřevo z lesů bylo stejně pevné jako dunwallská žula. Samotné stromy byly zkamenělé mrazem, takže vlastně nebyly ničím jiným než vysokými vertikálními sloupy trvale zmrzlé půdy.

Jenomže tyhle dřevorubecké tábory nebyly věznicemi, alespoň trestanec je tak nevnímal. Podle něj byly něčím mnohem menším – jen takovými „nápravnými zařízeními“, jejichž obyvatelé se snad jednoho dne budou moci vrátit do tepla civilizace, i když jen jako stíny, jako duchové svého bývalého já, jimž práce z těla dávno vyhnala boj nebo vzpouru.

Ostatní věznice byly jiné. Lomy na drcení kamene, nebo – jako Utyrka – doly, zavrtané hluboko pod tundrou, kde z neproniknutelné, zmrzlé temnoty pod zemí dobývali sůl.

Odsouzení do těchto táborů znamenalo v podstatě totéž jako prostě zmizet. Smrt by zřejmě byla vhodnější, žádný takový trest však v tyvijských zákonících neexistoval. Vlastně to bylo tak, že podle pokroucené logiky nejvyšších soudců polovojenského tribunálu, vládnoucího nad ostrovem železnou pěstí, nebyl trest vězení ani pokládán za trest. Podle jejich slov bylo odeslání do některého z táborů udělením svobody.

Protože tato vězení neměla žádné zdi.

Měli tam stráže, to jistě. Trestanci bylo těch ubohých parchantů, kteří sami sebe odsoudili k dlouhým turnusům ve zmrzlých pustinách, líto, jenomže ti se alespoň po uplynutí dohodnuté doby mohli vrátit domů. Strážní tam byli proto, aby tábory provozovali – udržovali pořádek, dohlíželi na pracovní proces, trestali ty, kteří nesplnili kvóty, ať už se jednalo o dřevo, sůl nebo o drcení kamene. Nebyli tam ale proto, aby bránili útěkům.

Jak řekl nejvyšší soudce, útěk nebyl možný, protože tábory nebyly věznicemi. Nebyly tam žádné zdi, žádné brány, žádné ploty. „Zajatci“ neměli pouta ani okovy a nebyli zamykáni, ve dne ani v noci. Ve skutečnosti mohli vězni odejít – všichni v táboře byli svobodní lidé, omilostněni státem a s plným právem vrátit se domů k rodinám, do svých měst nebo vesnic a ke své práci.

Útěk byl samozřejmě nemožný. Vězni to věděli. Strážní to věděli. Věděli to i nejvyšší soudci, ti však měli čisté ruce i svědomí.

Protože každý člověk byl svobodný.

Na první tělo trestanec a jeho dva zbývající zajatci narazili jen asi jeden a půl kilometru od tábora. Polovina z něj chyběla. Leželo tváří ve sněhu s roztaženými pažemi, tenké plátno na zádech bylo doširoka roztržené a odhalovalo dokonalé, nedotčené tělo, bílé jako morleyský alabastr a stejně tak tvrdé, protože bylo navždy zmrzlé.

Co se stalo se spodní polovinou mužova těla, nevěděli. Tak blízko od tábora tento rádoby uprchlík spíše zemřel chladem, než že by byl zabit vlky. Pokud by však byla zima obzvlášť zlá, mohlo mu nohy sežrat nějaké zoufalé zvíře, které se k lidskému osídlení odvážilo blíž, než by riskovalo normálně, a nejspíš se polekalo světel a strážných dřív, než si ze spodních končetin stačilo uhryzat víc. Zbytek těla pak dokonale zakonzervoval mráz. Mohlo tam ležet jediný den, ale mohlo to klidně být i padesát zim.

Toto tělo bylo jenom prvním z mnoha. Říkalo se, že ze severní věže Utyrky jste za jasného dne mohli vidět zmrzlé mrtvoly, ležící mnohem blíž tábora než tohle. Trestanec však na severní věž nikdy nevystoupal a nepodíval se.

A teď už tam žádná věž, na niž by se dalo vystoupat, nebyla. Už ne.

Brzy poté našli druhé tělo. A potom třetí. A další. Jednu dobu trestanec a jeho dva spoutaní společníci kráčeli po virtuální stezce z mrtvol, z nichž každá byla studená jako led a každá vypadala, jako by si chodec jen na chvilku lehl do sněhu a už znovu nevstal.

Některá byla neporušená. Z jiných zbyly jen části.

Na konci druhého dne trestanec popravil druhého zajatce a jeho tělo rozřezal nožem se zlatým jílcem a zlověstným dvojitým ostřím. Prováděl to a poslední zajatec seděl ve sněhu a z druhého konce řetězu ho jen sledoval skelnýma očima, tak silné bylo kouzlo, které na něm spočívalo. Trestanec pak červené maso a mokré kosti připravil pro vlky. Jak tak leželo, rozprostřené na šarlatově zabarveném sněhu pod chladným sluncem, nezdálo se, že by toho bylo nějak moc, navíc kosti byly spíš odpadem, muselo to však stačit. Jestliže se díky tomu zbaví hrozby vlků, bude mít i s posledním zajatcem dost času na to, aby došel do ledovcového údolí.

Aby odtamtud unikl.

První tři zmrzlá těla si trestanec prohlédl, jen aby se v duchu ujistil, že nejsou vhodná. Čekal sice, že najde zmrzlé mrtvoly, že by však některá jeho potřebám vyhovovala, nepředpokládal. Ohledání mu to potvrdilo. Maso sice bylo tvrdé, ale nůž s dvojitým ostřím si s nimi poradil. Kosti pod masem však byly nepoužitelné, protože vzorce z ledových krystalů v nich narušily jakoukoli zásobu energie, které kdysi mohly mít.

Nebyly k ničemu.

To, co potřeboval, totiž byly kosti člověka – živé kosti z živého člověka. K tomu, aby dokázal uniknout z tundry a vrátit se do světa, potřeboval velice specifický typ magie. Proto s sebou také vedl třetího zajatce. Toho druhého si vedl kvůli tělu. Třetí s ním šel kvůli kostem.

Trestanec se zadíval na ledovcové údolí před sebou. Útes, na němž stál, byl strmou propastí o hloubce tří set nebo více metrů, skalní stěna se šokující černou jizvou na podloží, které dosud bylo ničím nenarušenou oslepující bílou pustinou, kdy země a obloha vypadaly stejně a horizont tvořila jen špinavě šedá šmouha, která mu v koutcích očí blikala a mžikala.

Za propastí se klenulo hluboké a široké údolí se dnem z udusaného sněhu a se stěnami jako zubatou skládačkou z obrovských ledových bloků. Jeho úbočí byla vertikální a tak hluboká a průsvitně modrá, jako kdyby ledové útesy nebyly z ledu, ale ze safíru.

Kdosi kdysi prohlásil, že je to jeden z divů světa, krajina nevýslovné krásy. Ledová pole byla zkoumána a zachycována po stovky let, ale ani rytiny, které můžete nalézt v přesných zeměpisných svazcích, uložených v Akademii přírodních věd v Dunwallu, nikdy nedokáží objasnit tu naprostou a dech beroucí vznešenost krajiny.

Krajiny, která byla klíčem.

Trestanec s vysoko vytaženou kožešinovou šálou a se širokou krempou klobouku, zmítanou větrem, s očima za červenými skly přelétl od údolí k poslednímu zajatci, schoulenému ve sněhu za ním. Ta lidská troska zvedla hlavu. I přesto, že se jeho pomatená mysl pohupovala na moři zmatků a šílenství, možná vycítil, že ta chvíle přišla. To byl další účinek trestancovy magie – stejné magie, která mu umožnila odejít z tábora a která mu umožní odejít z tundry a dojít zpátky do světa, k civilizaci.

Pomstít se.

Když se poslední zajatec podíval na vlastní odraz ve sněhových brýlích svého pána, pohnul ústy, jako by chtěl něco říci, nevyšla z nich však žádná slova. Zajatec, bývalý strážce tábora, teď klečel ve sněhu a pohupoval se ze strany na stranu. Oči měl nesoustředěné, panenky malé a holá kůže obličeje byla doruda ošlehaná mrazem a větrem, který kolem nich burácel, vyl a burácel znovu.

Trestanec se za svým šálem usmál.

To kouzlo, jeho aura, drželo.

Útěk už byl blízko.

Volnou rukou, tou, kolem níž neměl obtočený konec řetězového vodítka, si hmátl napříč přes tělo a vsunul rukavici pod těžkou klopu kabátu. Ještě předtím, než se nože dotkl, ucítil teplo, které z dvojité čepele sálalo. Napadlo ho, že ten zimník, klobouk i šál, všechny ty věci, jsou možná zbytečné. Možná že ani nemusel toho strážného zabíjet jen proto, aby si vzal jeho šaty.

Už to bylo jedno. Kromě toho si smrt prvního strážného užíval. Bylo v tom jisté uspokojení – malé, ale i tak to bylo uspokojení. Možná proto, že se jednalo o první maličký kousíček pomsty, o první akt války proti tyranům.

První smrt z mnoha dalších, které ještě přijdou.

Trestanec vytáhl nůž z opasku a umdlévající zajatcovy oči si čepel okamžitě našly a napjatě se na ni soustředily, jak zářila zlatavým světlem, když zachytila studené světlo slunce a odrazila je zpět jako něco zcela jiného – jako elektřinu, jiskřící mu za víčky, jako odraz ohně, Velký požár, který před mnoha lety ukončil jeden svět a začal další.

Trestanec cítil, jak je nůž v jeho ruce teplý a jak se jeho teplo šíří paží do celého těla. Bylo to, jako by se potápěl do některého z těch vzácných přírodních vulkanických pramenů, jimiž byla tundra pravidelně prostoupena, pramenů, které táborům dodávaly teplo a energii.

Potom zvedl zlatý nůž a špičku dvojité čepele vtiskl do jamky na zajatcově hrdle.

„Lid Tyvie ti děkuje za tvé služby,“ řekl.

Zajatec se na něj zahleděl a z jeho skelného pohledu vyprchalo veškeré porozumění. Vzápětí trestanec zatlačil a bílý sníh se zabarvil něčím teplým a červeným.

KDESI VE MĚSTĚ DUNWALL

7. dne měsíce Deště, 1851

Mladá lady Emily je bohužel nedisciplinovaná. Tady v Dunwallské věži se jí dostává vzdělání od těch nejlepších lektorů na Ostrovech, její matka ji však rozmazluje a ona většinu času tráví ztracena v představách, marní čas malbami nebo žádostmi, aby ji Corvo naučil bojovat dřevěnými holemi. Ta dívka může jednoho dne vládnout impériu, každý okamžik strávený hrou, je okamžikem promarněným.

– POZNÁMKY Z TERÉNNÍHO PRŮZKUMU:

KRÁLOVSKÝ ZVĚDMISTR

Výňatek z osobních vzpomínek Hirama Burrowse,

datovaných o několik let dříve

V okamžiku, kdy se odrazila od střešní římsy za sebou, jí myslí proběhly tři myšlenky.

Jako první ta, že protější římsa je mnohem dál, než odhadovala, a že existuje víc než jen slušná šance na to, že skok nevyjde a ona se s největší pravděpodobností zřítí vstříc bolestivé a nepříjemné smrti, kdy se rozplácne na dláždění ulice o čtyři patra níže.

Vzápětí nato, že měsíc Deště byl nejen nejdepresivnějším obdobím roku – kdykoli vyměním za měsíc Velkého chladu, říkala si v duchu – ale ty promáčené, deštěm nasáklé noci jsou pro běh po městských střechách pravděpodobně nejhorší.

A za třetí, že její blížící se a zcela jasně nevyhnutelná smrt není pro Císařovnu ostrovů koncem zrovna nejelegantnějším a že její otec bude velmi, velmi zklamán.

Čtvrtá myšlenka – představa Corva stojícího nad jejím rozbitým tělem, nikoli smutného, ale znechuceného z toho, že nezvládla něco, co mělo být jednoduchým skokem – z mysli Emily Kaldwinové vystřelila v okamžiku, kdy nohama napřed dopadla na plochou střechu budovy. Její tělo, pružné, atletické a ovládané reflexy, v posledních deseti letech cvičenými a zdokonalenými, dopad tohoto špatně vypočítaného skoku absorbovalo dopřednými kotouly, přičemž šosy černého pláště napřed s mlasknutím prolétly kalužemi a vzápětí do vzduchu rozstříkávaly vodní spršky.

Když se Emily přestala kutálet, vkleče a na rukou se na střeše zastavila a déšť z temene kapuce stékal do louže pod ní.

Jeden nádech…

Dva nádechy…

Třetí.

No, nebylo to tak hrozné, pomyslela. Rozhodně je lepší to přestřelit, než nedotáhnout. A to nejen ve tmě, ale i v dešti.

Pod kapucí si povolila nepatrný úsměv.

Nebylo to špatné, císařovno, vůbec to nebylo špatné. Možná že by otec nebyl tím, jak si vede, tak zklamaný – kdyby ji však mohl vidět.

Otočila se na podpatku, postavila se a vykročila zpátky k okraji. Úsměv jí z ostře řezaného obličeje zmizel, a když si v duchu řekla „Musíš sakra dávat pozor!“, vystřídalo jej zamračení. Další chyba by opravdu mohla být fatální.

Ano, dolů to byla dlouhá cesta a od ní byla velká, velká hloupost to vůbec zkoušet. Dokázala to – ale jen taktak a jen díky otcovu tréninku a nekonečným hodinám praxe, kdy skákala po cimbuří Dunwallské věže a musela se držet z dohledu strážných na hlídce.

Zablýsklo se a siluetu Věže ozářilo ostré světlo. O okamžik později zaburácel hrom a jeho ozvěna se od kamene po celém městě odrážela jako výstřel z děla. Bylo pozdě – nebo vlastně bylo brzy, velmi brzy ráno – a díky tomu nepřetržitému lijáku měla Emily podezření, že je jedinou osobou, která nespí a je venku.

Rozhodně byla jedinou osobou v celém městě, které se naskýtal takový výhled. Otočila se od okraje a rozběhla se k místu, kde se dům spojoval s jinou, vyšší, sousední budovou se střechou tvořenou neuspořádanou kolekcí šikmých ploch, rozmístěných s architektonickým citem dítěte, které mělo příliš mnoho serkonanského medového koláče.

Když se k ní Emily blížila, zrychlila a vyskočila, aby jednou nohou dosáhla na parapet, na němž nabrala výšku a mohla se pak odrazit od spojnice s protější zdí, aby potom vyskočila ještě výš a hmátla po další části střechy, na niž se pak pažemi vytáhla. Pokračovala dál a plochy a úhly budovy – okna, převisy, římsy a štíty – využívala k tomu, aby se vytahovala stále výš a výš, a po několika minutách už stála na vrcholu malé čtvercové věže, která podle všeho byla nejvyšším bodem této části města.

Stála zpříma. Havraní vlasy měla i přes přečnívající kapuci pláště mokré. Povzdechla si a kápi stáhla, aby jí déšť smáčel obličej, a shlížela přitom na tisíce spletitých ulic a uliček, přecpaných vysokými a úzkými budovami z tmavé gristolské žuly nebo z hnědých zvětralých cihel, jejichž oplechované střechy ukazovaly k noční obloze jako zubaté prsty. Tohle byl Dunwall, a bylo to její město, i když si na to stále ještě nemohla zvyknout.

Potom se zablýsklo znovu a ona se skrčila, protože se bála, že by mohla být spatřena. Během svých tajných cest – od Dunwallské věže přes střechy kolem Boylejského panství, přes most, pojmenovaný po její rodině a nakonec přes úzké budovy, tísnící se na jižním břehu řeky Wrenhaven – se cvičila v utajení a stavu mysli, který takové tajnosti vyžadují.

Nikdo ji však neviděl. Pomohla jí tma a také déšť.

A také byla dobře vycvičená. Deset let tvrdé práce, dřiny v časných ranních hodinách, kdy nebyla vázána císařskými povinnostmi. Deset let bolesti, řezných ran, modřin a… ano, vlastně celkem velké spousty krve. Deset let ji cvičil ten opravdu nejlepší. Výcvik prováděl sám královský protektor, Corvo Attano.

Královský protektor a její otec. I když už přicházel do let, stále byl nejlepším špionem, nejlepším agentem a nejlepším bojovníkem pro boj zblízka v celém impériu.

Do střechy bušil déšť a Emily se schoulila a povolila si malý okamžik k zamyšlení nad svým otcem. Za to, že byl v jejím životě přítomen, mu byla nesmírně vděčná. Nejen proto, že ji ochraňoval – ochraňoval ji jako císařovnu a ochraňoval ji také jako svou dceru – a nejen za jeho přátelství a lásku a vedení, oficiální i jiné. Bylo to hlavně za jeho schopnosti v jemném umění úskoků, špionáže, sledování a samozřejmě utajení a boje.

Tyto schopnosti jí vštěpoval posledních deset let – nebo snad i víc. Emily se znovu usmála. Od korunovace už brzy uplyne patnáct let. Opravdu to je tak dlouho? Patnáct let od doby, kdy byl moci zbaven samozvaný lord regent, Hiram Burrows.

Patnáct let od doby, kdy byla Emily dosazena na trůn, uvolněný vraždou její matky, císařovny Jessamine Kaldwinové I. Matky, zavražděné na objednávku samotného lorda regenta v rámci spiknutí sahajícího hluboko do dunwallské aristokracie, tajného kruhu, který nakonec rozbil sám Corvo.

Emily to připadalo jako mnohem déle. Vlastně jako celý život – což vlastně přesně tak dlouho bylo. Když maminka zemřela, bylo jí deset let. Teď jí ještě pořád nebylo ani pětadvacet, a když se tomu podvolila, bolest z matčiny nepřítomnosti cítila pořád. Tyto vzpomínky na císařovnu Jessamine většinou nechávala v mysli spát – neměla na výběr, protože i navzdory té tragédii musela žít svým životem a musela dělat svou práci.

A že měla práci! Již patnáct let rukou pevnou a spravedlivou vládla impériu a usilovně se snažila napravit škody, které lord regent napáchal v Dunwallu i ve zbytku impéria. Ve stejné době se také s Corvem pustila do dalšího, ne tak veřejného projektu – a tak se mohla tady a teď, v noci, krčit na střeše.

Když kolem sebe neměla palácové zdi, které ji věznily, a když neexistoval žádný protokol a žádná etiketa, omezující její činy a myšlenky, zde, pod širým nebem, bylo město její. Tady a teď byla sama a cítila, že může jít kamkoli a dělat cokoli, a nikdo se o tom nic nedozví.

Dokonce ani Corvo Attano, královský protektor.

To proto, že podle něj a podle všech ostatních v paláci – od stráží u brány, až po příslušníky vnitřního dvora hluboko uvnitř starověké hradní věže – si císařovna ve svých soukromých komnatách užívala blaženého spánku.

Emily se zasmála, a přestože déšť nepatrně polevil, znovu si stáhla kápi přes hlavu.

Dostat se z Věže bylo to nejjednodušší. V ložnici měla skryté dveře, vedoucí do tajné místnosti – té, kterou objevila ještě jako dítě předtím, než matka zemřela a než se všechno změnilo. Ten objev si nechala pro sebe, věděla však, že někteří starší příslušníci dvora o tajných místnostech a skrytých chodbách ve Věži vědí.

V té velké místnosti za ložnicí si Emily vybudovala zbrojnici jen pro sebe – neměla v ní jen zbraně a ochranný oděv, pláště s kápěmi a čepice a kabáty, ale také zlato. Cokoli, co by jí mohlo být při nových dobrodružstvích užitečné.

Při nových dobrodružstvích za palácovými zdmi.

Popravdě řečeno však velkou část toho všeho ani nepotřebovala. Lana, kotvy, skoby – ty by ji jen zpomalovaly. Naučila se používat bezprsté rukavice s polstrovanými dlaněmi a hřbety prstů, díky kterým získala vynikající přilnavost a zároveň si šetřila ruce před odřeninami, k nimž by jinak při cestách po střechách a při skocích z římsy na římsu jistě přišla.

Table of Contents

copyright

titul

PROLOG