© Pavel Kohout, 2013

Image © Ondřej Kohout, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-095-4

Osoby, místa i děje této knihy jsou, bohužel, volně smyšleny, zato historické odkazy, věcné údaje i citovaná odborná literatura jsou, bohudík, přísně autentické.

Žijeme ve světě, kde už téměř vyhynul kůň Przewalského. Jsme stále častěji svědky, jak monopolizace na jedné a kolektivizace na druhé straně světa neničí jen drobné podnikatele, ale i svobodná povolání, s nimiž vymírá často už nenahraditelná zkušenost lidstva.

Chci svým skromným podílem přispět k tomu, abychom se jednoho rána neprobudili do světa bez popravčích.

autor 1978

I

Na Zelený čtvrtek vyšlo najevo, že Lízinka Tachecí talentovou zkoušku na dramatickou konzervatoř neudělala.

Předseda komise, známý herec, sdělil její matce Lucii s nehranou lítostí, že se na tom jury usnesla až po bouřlivé diskusi, když i opakované pokusy prokázaly, že by se její dcera pro svou uzavřenost určitě daleko spíš uplatnila jako lékařka, badatelka nebo spisovatelka.

Na Velký pátek se ukázalo, že Lízinka neuspěla ani při zkoušce na klasické gymnázium, které uvedla v přihlášce na druhém místě.

Ředitel školy, významný pedagog, vylíčil matce s nelíčeným zármutkem, že se na tom sbor usnesl až po bojovém hlasování, když i nové testy potvrdily, že by se její dcera pro svůj zjev jistě mnohem lépe prosadila jako fotomodelka, manekýnka či

1

herečka.

Když se PhDr. Tachecí vrátil z práce, našel pouze dceru. Seděla v rohovém obývacím pokoji proti televizoru a mačkala ovládací panel. Když stiskla jedno tlačítko, zasazovali si dva muži urputné údery pěstmi. Když stiskla druhé, zpíval dětský sbor národní písně. Když stiskla obě současně, naskakovala bílá šumící plocha.

— Jak to dopadlo? zeptal se doktor Tachecí.

Lízinka v zaujetí pokrčila ramínky.

— Kde je maminka? zeptal se doktor Tachecí.

Lízinka kývla hlavou k ložnici.

Doktor Tachecí šel do předsíně a jemně zmáčkl kliku. Po malé chvíli tiše zaklepal. Nic se neozvalo. Po delším váhání se své paní přes dveře nesměle optal, nechce-li čaj nebo něco jiného.

Nato vyběhla paní Lucie do předsíně a křičela, že především nechce žít s člověkem, který nedostane svou jedinou dceru na studia. Pak se s pláčem zamkla v koupelně.

Doktor Tachecí usmažil své jediné dceři jediné vajíčko — ostatní už byla obarvena — a poslal ji spát, příliš křehkou a citlivou, než aby mohla být svědkem dalších událostí. Pak se jal klepat na dveře koupelny a promlouvat konejšivá slova. Ticho ho děsilo víc a víc. Nevěděl, kde se zavírá plyn, a naopak věděl, že v koupelně jsou i žiletky a prášky. Odebral se k telefonu a zmučeně listoval v seznamu. S rodinou se nestýkal, přátel neměl a policie se bál; pod tlakem situace se rozhodl zavolat linku důvěry.

Službu konající psychiatr vyslechl jeho nesouvislou zprávu a zeptal se.

— Jak je tam dlouho?

— Asi dvě hodiny, řekl doktor Tachecí.

— Dělá to často? zeptal se psychiatr.

— Ne, řekl doktor Tachecí, — obvykle se zamyká v ložnici.

— Kde potom spíte vy? zeptal se psychiatr.

— Obvykle v koupelně, řekl doktor Tachecí.

— Tak spěte dnes v ložnici, řekl psychiatr, — aspoň si jí trošku užijete.

— Promiňte, řekl doktor Tachecí, — ale já mám důvodnou obavu…

— Promiňte, řekl psychiatr, — ale já mám dneska potřetí za sebou noční, já bych bral i tu koupelnu. Myslíte, že by přišla k telefonu?

— Myslím, že ne, řekl doktor Tachecí. — Myslel jsem, zda byste nemohl vy sem…

— Těžko, řekl psychiatr, — musím být na telefonu, v tyhle dny nám spousta rodičů leze po zdi. Nemáte majzlík?

— Co je to? zeptal se doktor Tachecí.

— Vy jste filozof? zeptal se psychiatr.

— Filolog, řekl doktor Tachecí.

— Aha, řekl psychiatr, — tak víte co? Co kdybyste jí řekl, že s ní chce mluvit školní inspektor?

— Promiňte, řekl doktor Tachecí, — já zásadně nelžu…

— Pane doktore, řekl psychiatr, — možná, že mě zrovna volá někdo, komu opravdu mohu pomoct. Dokud si můžete dovolit zásady, není to u vás nijak beznadějné.

Doktor Tachecí pomalu pokládal sluchátko. V tu chvíli vyšla jeho žena z koupelny. Byla slavnostně učesaná a výrazně nalíčená, jako by šla na ples. Aniž zavadila o muže pohledem, vytáhla z kabelky zlatý zápisníček a přistoupila k telefonu, vyvolila číslo a čekala, podupávajíc podpatkem. Pak se zeptala zvonivým hlasem.

— Oskar?

— Ano, řekl Oskar, — kdo volá?

— Lucy, řekla paní Lucie.

— Která Lucy? zeptal se Oskar.

— Lucie Alexandrová, řekla Lucie Tachecí.

Doktor Tachecí u koupelny polknul.

— Lucie Alexandrová! řekl Oskar, — no to je fantazie! Lucy!

— Co děláš, Osi? zeptala se paní Lucie. — Pořád svobodný?

— No to víš, řekl Oskar. — A ty pořád vdaná?

— No to víš, řekla paní Lucie. — Myslela jsem, že bych se u tebe zas jednou stavila na decinku.

Doktor Tachecí řekl od koupelny.

— Lucie…

— No to by byla fantazie, řekl Oskar. — Jenomže…

— Nejsi sám, řekla paní Lucie.

— No to víš, řekl Oskar.

— Já přijdu ráda jindy, řekla paní Lucie, — dneska spíš potřebuju tvou radu.

— Sháníš auťák? zeptal se Oskar. — Nebo byt?

— Ne, řekla paní Lucie. — Mám dceru.

— Gratuluju, řekl Oskar. — Sháníš jesle?

— Mám ji už patnáct let, řekla paní Lucie.

— Co? Jo, promiň. To už je patnáct…? No to je fantazie!

— Nevzali ji na střední školu, řekla paní Lucie. — Přišla jim buď moc krásná nebo moc chytrá.

— Tak na co potřebuje střední školu? zeptal se Oskar.

— Chci, aby něčím byla, řekla paní Lucie. — Nechci, aby dopadla jako já.

— Lucie… řekl od koupelny doktor Tachecí.

— Střední škola, řekl Oskar, — hergot, kdo by to… kdo mi to… počkej, na to je přece nějaká komise… moment, bobečku…

— To už jsi mi dlouho neřekl, řekla paní Lucie.

— Co? Jo promiň, já to neříkám tobě.

— Škoda, řekla paní Lucie.

— Počká to týden, zeptal se Oskar, — až se vrátím z hor? Že bychom to pak zařídili všecko najednou.

— Vzpomněl by sis aspoň na tu komisi?

— Jo, řekl Oskar, — už vím. Městská komise pro pomoc při volbě povolání. Jméno předsedy jsem zapomněl, ale klidně se odvolej na mě, sehnal jsem mu hausbót.

— Tak ti zatím jen děkuju, Osi, řekla paní Lucie. — A běž, ať se nenastydneš.

— Jak to víš? zeptal se Oskar.

— No to víš, řekla paní Lucie. — Řekni bobečkovi, že tě volala teta. Veselé Velikonoce, Osi.

Zavěsila. Se sluchátkem odložila i svůj zářivý výraz. Od koupelny se ozval doktor Tachecí.

— Lucie, kdo to byl?

— Jeden člověk, řekla paní Tachecí, — který si mě chtěl kdysi vzít. Dovolíš?

Její muž ustoupil, aby mohla opět projít do koupelny.

— Proč voláš zrovna jeho? zeptal se.

— Protože, řekla jeho žena, — kdybych nebyla před šestnácti lety blbá jako necky, byl by otcem Lízinky

2

on!

— To je možné, ano, to je dokonce velmi pravděpodobné, řekl suše předseda komise pro pomoc při volbě povolání, — a byl to možná právě ten hausbót, pro který se můj předchůdce musel téhle funkce na hodinu vzdát.

Pro paní Tachecí to byl poslední důkaz, že Lízinčina věc nestojí pod šťastnou hvězdou. Už v úterý po Velikonocích byla otřesena sdělením, že budou předsedou přijaty až ve čtvrtek, podle pořadníku. Oskar se pelešil na horách, manželovi to přiznat nemohla. Ulehla tedy na lůžko a předstírala vyčerpání. Při jejím temperamentu to vyžadovalo tolik ovládání, že byla ve středu blízka zhroucení. Jen láska k Lízince a vědomí, že se doktor Tachecí chová ve styku s úřady jako usvědčený zločinec, ji ve čtvrtek znovu přivedly na nevlídnou chodbu před místnost, z níž tlumeně zazníval pláč neúspěšných žáků a křik uražených otců.

Zkušenosti i zvyk ji nutily pečlivě uvážit, jak se s Lízinkou nejvhodněji obléknout. Daný účel radil k potlačení všech předností jako vždy, kdy bylo nutno spíš prosit než žádat, a rozhodně vždycky, když se jednalo s ženou. Partnerem měl však být muž a navíc přítel muže, který, jak věděla, chorobně zbožňoval ženskou krásu. Vsadila proto na nejsilnější kartu.

Měla na sobě přiléhavé modelové šaty z Francie s pestrým vzorem, které podtrhávaly její úzký pás, plnou hruď a vysoký krk. Lízince vybrala bílé minišaty bez rukávů, v odstínu, jaký má sníh před východem slunce.

Teď s úlekem zjišťovala, že na místě byl spíš oděv řádových sester.

Předsedou komise byl nyní muž, který se za léta uzpůsobil nevděčným funkcím jako středověký válečník brnění. Bradatá hlava, sedící na robustním těle jakoby bez použití krku, přispívala k dojmu, že je nezasažitelný. Bílé prsty prozradily paní Tachecí nekuřáka, lehce zatuchlý pach šatů starého mládence. Pochopila, že je zcela prost vášní, úplatky nepotřebuje a z žen má strach.

S ním tu byla sekretářka, starší kostnatá žena, která si je ostře prohlédla, znechuceně odvrátila oči a počala čárat do bloku řadu křížků. To vše o ní řeklo paní Tachecí, že se tu léčí z životního nezdaru pohledem na prohry jiných, k nimž vydatně napomáhá.

Předseda vůbec nevzhlédl. Viděl už příliš mnoho zdrcených tváří, než aby je rozlišoval; při téhle řezničině si nemohl dovolit luxus účasti. Poté co jedinou větou pohřbil svého předchůdce, ukázal hřbetem ruky na volné židle, otevřel Lízinčinu složku a odmítavě potřásal hlavou.

— Konzervatoř, jistě… gymnázium, jistě, jistě —

řekl skoro vyčítavě,

— prostě za každou cenu maturitu, ať na ni máme nebo ne. Tak stručně, milá paní: ze škol s maturitou tu zbývá jenom střední hudební pro mládež s vadou zraku, jenomže tu ona, jak čtu z lékařské zprávy, bohužel nemá. Takže s maturitou, milá paní, se prostě rozlučte a děkujte bohu‘! Máte-li ji —

pokračoval předseda komise,

— skutečně rádi, koukejte jí zajistit odborné vzdělání, dokud je čas. Řemeslo má pořád zlaté dno, a dostat se na konzervatoř, milá paní, je prostě hračka proti tomu, dostat se na odborné učiliště letušek nebo kadeřnic. Takže na ty prostě zapomeňte a buďte rádi! Proč má tak mladé a zdravé děvče —

pokračoval předseda komise, aniž zvedl oči,

— utopit život v ondulacích anebo ho prolítat v luftě, když jí třeba takové odborné učiliště zahradnické nabízí pevnou půdu pod nohama a čerstvý vzduch po celý rok. Tak co?

— Když ona… je zimomřivá…, řekla paní Tachecí.

Nečekaný útok způsobil, že ji nic lepšího nenapadlo.

— Jistě, řekl předseda shovívavě, — no, co na tom! Jsou i zajímavější povolání než v dešti a blátě sázet a okopávat kedlubny, jestli je prostě teplomilná, neznám nic lepšího než odborné učiliště pekařské. Tak jak?

— Ona, řekla paní Tachecí v hluboké depresi, nesnáší ani teplo…

— Jistě, jistě, řekl předseda spokojeně, protože se blížili k cíli, — no, žádná škoda! A proč má k tomu v zimě v létě vstávat za pár šupů ve tři ráno, když jí takové odborné učiliště zemědělské, obor velkovýkrmen, poskytne automatizovanou práci ve stejnoměrném klimatu. A nastoupí-li po škole prostě rovnou na venkov, dokonce i dům a věno, což se prakticky rovná ženichu. Tak platí?

Navyklým pohybem natáhl k sekretářce palec s ukazováčkem a ona mu stejně mechanicky vložila do ždibce formulář.

— Panebože, řekla paní Tachecí na pokraji mdlob, — panebože, copak ona může jít k prasatům…?

Kdyby byla křičela, vyhrožovala nebo plakala, ani by to nevnímal, ale že zašeptala podivně přiškrceným hlasem, jako by oslovený Všemohoucí seděl s nimi v kanceláři, způsobilo, že předseda mimoděk zvedl hlavu — a spatřil Lízinku.

Lízinka celou dobu pozorovala tužku úřednice. Kdykoli řekl předseda Jistě, udělala malou čárku. Kdykoliv řekl Prostě, udělala tečku. Kdykoli měla čárek či teček pět, spojila je přímkou a domalovala další kříž. Nyní trčela špička tužky ve vzduchu a Lízinka čekala, kdy dopadne.

Ale předseda komise hleděl na její útlé lokty a kolínka, na její dosud dětský a téměř průsvitný obličejíček, rozplývající se v záplavě dlouhých zlatých vlasů, a tu ucítil, jak ho prudký poryv citů a vzpomínek vysává z této strohé úřadovny, svléká z usedlých šatů i návyků a žene proti proudu funkcí i schůzí do krajů prvotní nevinnosti, a náhle uslyšel i hlas, o němž myslel, že mu dávno navždy odezněl: Madona! řekla jeho matka opět na Svatém Kopečku, kam právě dorazili s procesím ze Slavonína, Honzíčku, klekni si, to je Svatá Panna!

Nechal klesnout ruku s přihláškou, přestože tam nutně potřeboval splnit kvótu, a obrátil se k sekretářce.

— Dejte mi, řekl, — složku PST!

Kostnatá žena odtrhla zrak od svých křížů a pohlédla na Lízinku znovu, teď s úlekem. Znala svého šéfa a nechápala, co mohlo přivodit tak neobvyklý zvrat. S nevolí odložila tužku, došla k sejfu a podala předsedovi desky s nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Obsahovaly soupis speciálních oborů, které vypsaly některé centrální instituce. U každého bylo stručně, ale striktně definováno, co se od uchazeče požaduje.

Jako čestný muž, který se zpronevěřil svému svědomí jen jednou, když musel zapřít Boha, aby směl sloužit státu, nehodlal ovšem předseda ani teď učinit nic, čím by stát utrpěl. Procházeje obory, vypsané pro chlapce i děvčata, vyloučil poctivě všechny, pro něž Lízince scházely předpoklady, vzdělání nebo třídní původ, jako obor diplomatický kurýr, velvyslanec nebo poslanec. Poprvé prodlel u kontrašpionáže, která žádala hned tři posluchače. Myslí se mu mihla další vzpomínka: na něžnou Gretu Garbo v roli Maty Hari. Film se vzápětí přetrhl, když si všiml, že je v oddíle POHLAVÍ M. Obrátil list. Jeho zrak dopadl přímo na charakteristiku, která uzavírala oddíl POHLAVÍ Ž, a tím i celý seznam.

SPEC. OB. HUM. SM. S MAT.: ABSOLV. DEVÍTILETKY (Ž) — VZBUZ. DŮVĚRU — SCHOPN. VEŘ. VYSTUPOVÁNÍ. — FLEGM. POVAHY — VELMI PŘÍJEMN. ZEVŇ. Za tím byla závorka, jediná toho druhu ve složce PST: (JAKOU BY ČLOVĚK RÁD POTKAL U ZUBAŘE!!!)

Předseda opět vzhlédl. Ani nejpřísnější soudce v něm nemohl popřít, že nic na Lízince neodporuje požadavkům. Naopak, nepoznal tvář, na kterou by raději vzhlížel ze zubařského křesla, kde už zažil tolik útrap. Jakmile dospěl k přesvědčení, že jedná v souladu se svými zásadami, rozhodoval se vždy velmi rychle.

— Slečno, zeptal se Lízinky přímo, — nechtěla byste být úkonářkou?

— Co je to? zeptala se matka, rychle přicházející k vědomí.

Předseda komise pro pomoc při volbě povolání se zahloubal do listiny.

— Speciální obor humanitního směru s maturitou, řekl po krátkém zkoumání.

— A jaký tak asi? zeptala se matka velmi neagresivně, aby nesfoukla plamínek nové naděje.

Teprve teď si všiml, že k anonci patří i douška: Uch. vol. za úč. poh. prof. Vlka 61460!

— Uchazeč, překládal, — má volat za účelem pohovoru profesora Vlka, viz číslo. Z toho prostě a jistě vyplývá, že podrobnosti vám sdělí dotyčný činovník. Já ovšem musím vědět, jestli zásadně souhlasíte, abych vám pro něho napsal směrný lístek. Tak tedy —

zvolal předseda netrpělivě, protože začal z výrazu sekretářky chápat, že se odcizuje své pověsti,

— zahradnice, pekařka, krmička nebo…

— Rozhodně, vykřikla paní Tachecí, — rozhodně

3

úkonářka!

— Co je to? zeptal se PhDr. Tachecí, když jeho žena skončila svou zprávu.

Seděli v obývacím pokoji, skloněni nad polévkou. Lízinka pozorovala hladinu, která zrcadlila její tvář. Když ponořila lžíci, tvář se vlnovitě svrašťovala, když lžíci zvedla, tvář se rozpíjela k okraji talíře.

— Co by to bylo, řekla paní Tachecí, — humanitní obor s maturitou.

— A jaký tak zhruba? zeptal se doktor Tachecí velmi nemilitantně, aby nezažehl požár nového sporu. Vstal, přistoupil ke knihovně a jal se listovat v příručním jazykovém slovníku.

— Úkonářka tu vůbec není, řekl po chvíli, — jenom úkon, úkonu, maskulinum, rovná se konání, činnost, funkce.

— No tak bude funkcionářka, no! řekla paní Tachecí, — tím líp!

— Jenomže, řekl doktor Tachecí, — ta charakteristika se hodí spíš na animírku.

— Lízinko, řekla paní Tachecí, — dojíst, holčičko, a spát, zítra tě čeká škola!

Sotva je dcera políbila na dobrou noc a zavřela za sebou dveře, promluvila matka tentokrát bez výkřiků a slz, což bylo tím závažnější.

— Jediné, co jsi kdy udělal pro svou dceru, řekla, — bylo, žes před šestnácti lety využil mé důvěřivosti a povalil mě do jetele jako poslední služku. Netušila jsem, že člověk s univerzitním titulem mi hned napoprvé udělá dítě, a hlavně jsem věřila, že se o ně aspoň postará. Jenomže ty —

pokračovala stále věcněji, takže doktor Tachecí začal rychle chápat kritičnost situace,

— se stydíš ceknout, když ti průvodčí v tramvaji nevrátí na stovku, natož dát normální úplatek, aby tvá dcera udělala zkoušku. Jediné, cos mi nabídl, když její budoucnost ležela v troskách, byl čaj. A když jsem pak pro ni místo tebe získala poslední šanci, aby nemusela pást krávy, budeš mi říkat, že z ní dělám kurvu?Já —

zvýšila nepatrně hlas, jako by vyvracela námitku, kterou si doktor Tachecí neodvážil nyní ani domyslet,

— nevím, co je úkonářka, a ani nemusím, mně stačí, že bude mít maturitu a může pak jít, kam bude chtít. A jestli chceš ty, aby ti dál říkala Táto, zavoláš zítra toho Vlka a dáš si s ním schůzku. A na tu přirozeně přineseš jako každý slušný otec flašku koňaku, a kdyby se v telefonu cukal, tak dvě, protože když —

dodala paní Tachecí a on s ustrnutím spatřil v její tváři zářivý úsměv,

— to nedokážeš ty, půjdu k němu já a nabídnu mu všechno, co může nabídnout matka a

Zrození Katyně

Nudím už třetí generaci spoluobčanů vysvětlováním, proč naše země po druhé světové válce svobodně zvolila hlasy většiny svých voličů cestu k přeludu zvanému komunismus, kterého se pak se štěstím zbavila až v listopadu 1989. Neušetřím toho ani čtenáře této knihy:

Předválečné Československo, tehdy jednu z první desítky průmyslových zemí světa, těžce poškodila na konci dvacátých let dvacátého století světová hospodářská krize. Valná většina obyvatel to chápala jako naprosté selhání kapitalistického systému.

Předválečné Československo, jedinou demokracii ve střední Evropě, připravilo o samostatnost i svobodu na konci třicátých let chybné rozhodnutí vlád Anglie a Francie, které je vydaly nacistům. Valná většina občanů to hodnotila jako totální selhání západních spojenců.

Ty dva osudové zážitky a následně i dramatický průběh války, která skončila osvobozením větší části našeho území Rudou armádou, vedly k tomu, že v roce 1946 zvolila absolutní většina Čechoslováků slibnější systém — socialismus, a nadějnějšího spojence — Sovětský svaz.

Nejtragičtějším důsledkem této volby byly počátkem padesátých let politické procesy, které vyústily v desítky trestů smrti. Už v roce 1956 pak vystoupil na XX. sjezdu sovětských komunistů Nikita Chruščov, který nazval Stalina zločincem a popravy justičními vraždami.

V Sovětském svazu samotném a v zemích, které ovládal, začalo takzvané Tání, které vyvolalo několik povstání. Jejich krvavé potlačení vedlo československé komunisty k pokusu, umožněnému právě masovostí zdejší strany: zreformovat ji zevnitř.

Ten brzy už celonárodní experiment zvaný Pražské jaro 1968 je u nás hodnocen kontroverzně, ale ve světě respektován. Stal se ostatně modelem, který v konci osmdesátých let užili sami sovětští reformátoři, jak přiznává otec Perestrojky a Glasnosti Michail Gorbačov.

A co s tím má společného Katyně?

Tanky, které 21. srpna 1968 okupovaly tehdejší ČSSR, zahájily dvacetileté moderní Temno vyhlašované jakožto Normalizace. Většina představitelů reformy zůstala přesto ve vlasti, protože se nechtěli chovat jako uličníci, kteří zazvonili a utečou.

Každý z nich se svým způsobem a podle svých možností pokoušel udržet jakýsi prostor svobody, aby tím pomohl zabránit vzniku obrovské orwellovské díry v národní paměti. Vznikaly paralelní struktury, jejichž nejvýraznější stopou se pak stala a zůstává Charta 77.

Ke vzniku nových společenství lidí „spřízněných volbou“ svého osudu přispěl hned na počátku sedmdesátých let spisovatel Ivan Klíma, který spolu se svou ženou Helenou začal pořádat pro přátele domácí čtení z děl zakázaných autorů. Brzy vyzval i mne.

Psal jsem až do zákazu výhradně hry a scénáře. Osud Pražského jara mě donutil napsat první prózy —,memoáromán‘ Z deníku kontrarevolucionáře, jako jakousi občanskou závěť, a tragickou grotesku Bílá kniha o kauze Adam Juráček, jako politické podobenství.

Pozvání ke Klímům mě inspirovalo k malé novele, která se mi rýsovala už od stalinských procesů a uzrála absurdním paradoxem: jeden z obviněných, Gustáv Husák, který dostal místo provazu ‚jen‘ doživotí, byl teď povýšen na hlavu strany a pak i okupovaného státu.

Trest smrti se díky tomu objevil v pronikavém světle, které odhalilo jeho nesmyslnost a zvrhlost. Vždyť stačilo pouze nebýt popraven, aby se zločinec mohl ještě po létech a na léta stát prezidentem svých žalobců, soudců i potenciálních katů.

To téma mě fascinovalo tím víc, že se zdálo být neuchopitelné tak, aby podobně fascinovalo i čtenáře. Krev stříkající denně ze všech médií otupovala konzumenty, až už je taky nudila. A tehdy se zrodil ten trik: proměnit hrůzu ve školní látku, která zaujme pomocí černého humoru.

Rodičům překrásné panny, tajemné tím, že mlčí, pročež se nedostane na žádnou z žádaných škol, je doporučen záhadný ústav. Dva jeho pedagogové přijdou Lízinku vyzkoušet domů. Když v koupelně hladce podřízne slepici a utluče kapra, je přijata na tajné učiliště popravních věd.

Rozhořčený otec filolog chce dvojici vyhnat, ale dostane se mu lekce, když mu zakladatel školy, zasloužilý kat a teď profesor Vlk v plamenném projevu s odkazy na světové autority dokáže, že jde o obor, na němž je od nepaměti postavena lidská společnost.

Novela končila tím, že dívka, které se zoufalý otec zeptá, „copak bys ty byla raději katyní než poctivou pekařkou nebo zahradnicí?“ — upřímně kývne půvabnou hlavou. Přečetl jsem ji u Klímů jako uzavřenou práci, ale ohlas mi řekl, že jsem narazil na zlatou žílu.

Požádal jsem svého švýcarského nakladatele, aby mi poslal nějakou odbornou publikaci, a objevil tak existenci skutečného vědního oboru — penologie, nauky o trestu. Popravnictví se ukázalo mít svou historii, techniku, psychologii, filozofii i literaturu.

Protože jsem už neměl cestovní pas, chodily ke mně i zpět do Lucernu po poslech, většinou jako výpůjčky z uzavřených oddělení univerzitních knihoven, knihy tím hroznější, že nešlo o beletrii, ale odborné práce, až po pracovní příručky s podrobnými návody pro katy.

Už druhou kapitolu jsem si musel zpestřit vymýšlením bizarních školních osnov, studijních předmětů a učebních pomůcek. Další dvě mi trvaly skoro čtyři roky a mezi nimi jsem průběžně napsal několik divadelních her, abych si vyčistil hlavu i žaludek. Přestal jsem věřit, že to do-končím.

11. května 1977 mě za Chartu exekučně vystěhovali z bytu na Hradčanském náměstí v Praze. Opustil jsem jej jen se ženou Jelenou, s jezevčíkem Edisonem, andulákem Valtrrem a psacím strojem od tatínka značky Wanderer. A s rozhodnutím pomstít se dvakrát:

Že přestanu kouřit, abych je přežil. A že dopíšu Katyni, aby viděli. Už jsem nevzal do úst cigaretu. A román jsem psal všude, kde jsme pak střídavě bydleli, v pracovně Václava Havla na Hrádečku, v pražské kuchyni Vlasty Chramostové, v sázavské vilce obklíčené estébáky.

Katyně se v těžkých duševních bolestech rodila řadu let, ale císařský řez ji přivedl na svět ve čtyřech měsících, kdy jsem žil jako policejně hledaný cirkusák. Snad to bylo právě osvobození od bytu, telefonu, řidičáku, techničáku i pojištění, co dalo myšlenkám šporny.

O dva roky později posloužil román režimu jako záminka k mému fyzickému vynesení z vlasti, neboť byl údajně napsán s úmyslem znectít vše, co bylo svaté pracujícímu lidu. Jako tenkrát desítka zahraničních nakladatelů prohlašuji i dnes, že mě to ve snu nenapadlo.

Ovšemže mě zpočátku oslovila realita, strašný prožitek jiných, který se brzy stal mým vlastním občanským problémem, ale pak už jsem byl veden, odpuzován a znovu přitahován, brzděn a opět pobízen a konečně hnán stále víc čímsi mimo sebe, co se nedalo zarazit.

Trik přestal být trikem a černý humor humorem, vymyšlený SUPOV se mi stával skutečností, jak mně docházelo, že stačí kdekoli naříznout tenkou kůži naší civilizace, aby se jako hnis vyvalilo barbarství, které nelze nazvat zvířecím, protože jsou ho schopni jen lidé.

Ten román rozhodně není jen cíleným protestem proti instituci zvané trest smrti. Čtu v něm i dnes tehdejší stav své duše, vyděšené tím, jak se může vznešený ideál proměnit ve svůj opak. Ale taky její pevné rozhodnutí — nenechat to tak a postavit se tomu!

Když jsem na počítači dopsal tento text a pročítal jej, podtrhl mi všude červeně slovo katyně. Neměl je ve slovníku. Přidal jsem mu je tam tedy, i když jen pro pořádek. Průkopnice rovnoprávnosti v oboru Lízinka Tachecí je odsouhlasila svou půvabnou hlavou už před třiceti lety.

P. K. 2007

Pavel Kohout se narodil 20. července 1928 v Praze. V roce 1946 byl přijat za člena Komunistické strany Československa, v roce 1969 z ní byl vyloučen jako „kontrarevolucionář“. V roce 1977 byl se svou ženou Jelenou Mašínovou za účast na občanské iniciativě Charta 77 exekučně vystěhován z pražského bytu, v roce 1979 násilně odsunut do Rakouska a zbaven československého státního občanství. V roce 1980 mu bylo uděleno občanství rakouské, po pádu „železné opony“ v roce 1990 přiznáno původní s tím, že jej právně nikdy neztratil. Nyní je občanem dvou zemí Evropské unie, žije, pracuje a volí ve Vídni i v Praze, od roku 1958 má třetí domov v Sázavě nad Sázavou. Je potřetí ženatý, má syna Ondřeje, malíře žijícího ve Vídni, dceru Kateřinu, manažerku žijící v Curychu, a dceru Terezu Boučkovou, českou spisovatelku. Se svou ženou spoluvychoval dceru jejího emigrovavšího bratra Jolanu, palubní průvodkyni ČSA. Už čtyřicet let ho provázejí drsnosrstí jezevčíci. Jednomu z nich, který byl otráven sázavskými komunisty, napsal memoáromán Kde je zakopán pes.

Pavel Kohout

Katyně

V roce 2013 vydalo

nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Alexandra Pflimpflová

Jazyková redakce Jitka Skorkovská

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

Větrné mlýny

Tisk Grafico (www.grafico.cz)

7. české vydání, 1. vydání 1978

ISBN 978-80-7443-095-4

Table of Contents

CoverImage

Signet

HlavniTitul

AutorskaTiraz

Predmluva

Text

ZrozeniKatyne

Zivotopis

TechnickaTiraz