Silvester Lavrík

Zu

česi, čítajte

svazek 8

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise

a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Tato kniha vyšla

s finanční podporou Komisie SLOLIA,

Literárne informačné centrum, Bratislava.

Obsah

Pejo 17

Bartabas 279

Zu 375

Silvester Lavrík

Zu

Ze slovenského originálu Zu

přeložil Silvester Lavrík

V roce 2015 jako osmý svazek edice

současné slovenské prózy Česi, čítajte

a svoji 314. papírovou a 7. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství

Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Lenka Brodecká

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-112-8 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-163-0 (eBook)

Livrejovaný recepční hotelu Grand v Tatranské Lomnici do pokoje přivedl malou nervózní ženušku. Ona to byla, kdo tělo našel. Pokojskou je tady už čtyřicet let. Ne. Něco takového nepamatuje. Otevřela si služebním univerzálem. Recepční jí dal seznam pokojů, které hosté do dvanácti uvolnili. Tak to žádá hotelový řád. Pokoj č. 326 byl na seznamu taky.

Byl tenhle pokoj na seznamu uvolněných?

Vždyť vám to říkám.

Ano. Jo.

Pokojská vstoupila, aby pokoj uklidila. Převlékla postel. Vypucovala sanitu. Všechno uvedla do bezvadně neosobního stavu. Křeslo si nechala nakonec. Když začne pršet, hosté se chovají mnohem hůř. Tady v horách chčije pořád. Neúnavně. Hosté vysedávají na cimrách. Blbnou. Recepční mírně zakašlal. Do sevřené pěsti. Bílá glazé rukavička kašlání téměř pohltila. Pokojská ho zaslechla. Zmlkla. V jejím hlase se objevil umíněný vzdor. Rozmary hostů měřila podle jediného kritéria — jak velký nepořádek po nich zůstal, tak velká čuňata to byla. Nebožtík v křesle žádný svinčík nenadělal. Jenomže i tak…

Jeho zavazadla jsou kde?

Jsem pokojská. Zavazadla nejsou moje starost. V pokoji nebylo nic. Byl mezi odhlášenými.

Vám se zdálo, že pokoj je prázdný.

Jinak bych ho neuklízela.

Ale uklidila jste ho.

Teď jsem vám to celé povídala!

… ehm, odkašlal si recepční znova. Myslím, že žádná zavazadla nenajdeme. Pán přijel taxíkem. Bez zavazadel. Včera byla v hotelu početná společnost. Původně neplánoval strávit u nás noc, počítám. Ubytoval se jen na jednu noc. Platil hotově. U snídaně se neukázal. Klíč od pokoje nechal ležet na recepci. To je důvod, proč se ocitl mezi odhlášenými. Postihla ho nevolnost, možná srdeční kolaps, jestli smím vyjádřit svůj názor.

Recepční zmlkl. Rty sevřel do tenké přímky. U pravého koutku mu naskočila ironická vráska. Pokojská se rozjela.

Podle mého v posteli vůbec neležel. Ani si na ni nesedl. Zůstala nedotčená.

Takhle jste ji našla?

Ano. Ale už jsem ji převlékla.

Proč?

Ruce pokojské rozčileně vylétly nahoru. Zachránil ji recepční.

V našem hotelu poskytujeme služby vysokého standardu. Zaměstnanci jsou povinni dodržovat interní předpisy a nařízení bezpodmínečně. Za všech okolností.

Jsou to čuňata.

Opět tlumené zakašlání. Jenomže pokojská si neohroženě vedla svou.

Spořádaná osoba dřepí doma, spí ve své posteli. Netoulá se světem. A tenhle má otevřený poklopec. Spořádaný člověk s nezavřeným poklopcem… neopustí toaletu. Tenhle se uvelebí v křesle a kouká oknem ven!

Otáčení těžkého ušáku s tuhým brokátovým polstrováním zdaleka nepatřilo do repertoáru největších lumpáren hostů. Křesla, která byla součástí zařízení každého pokoje, se jí jednoduše nezamlouvala. Byla to drobná žena. Jen o kousek vyšší než ty polstrované nestvůry. S každou z nich se musela utkat nejméně dvakrát denně. Nejdřív je musela odsouvat. Vyluxovat pod nimi. A zase zpátky.Vážily jednou tolik co ona. V pokoji č. 326 si křeslo obrácené k oknu nechala naposled. Vždycky to tak dělala. Zapřela se. Svými subtilními zády do bytelného hřbetu ušáku. Nic. Křeslo se ani nehnulo. Zabrala ještě jednou. Ortopedická obuv jí na koberci s dlouhým vlasem proklouzávala. Všechno názorně předvedla.

Tyhle sandály?

Myslíte, že mám na každý den jinačí? Nafasujeme jeden pár a na rok máme vystaráno!

Moc nechybělo a upadla by. Sprostě zaklela. Nakoukla, jestli se před ušákem něco nevzpříčilo. Někdy se koberec dovede nešikovně zkrabatit.

Jak jsem tohohle pána zahlédla s poklopcem dokořán, příšerně mě to namíchlo! Nandala jsem mu, kolik se do něj vešlo. Štěstí že byl tuhý. Jinak by mě musel zabít. Rudolfe, nech mě! Já už tohle nebudu trpět. Za ty peníze ne! Zadržela recepčního prudkým gestem.

Nadechoval se s úmyslem ji zpražit. Ruka napřažená k recepčnímu zůstala napjatá. Ostře vyvrácenou dlaní ho držela co nejdál od sebe.

Hrozně moc jsem se lekla. Tak jsem mu to nandala. Štěstí že byl po smrti, jinak by mě za to spílání zabil. Myslela jsem, že je to nějaký úchyl. Hosté jsou různí. Chlap se zamotá do závěsu u okna a vyřítí se, sotva se sehnu pod postel! Hrozně jsem mu vynadala. A on byl, chudák, tuhý. Došlo mi to, jakmile jsem do něj šťouchla ukazováčkem.

Vy do hostů šťouráte prsty?

Ne. Jenomže tenhle se ani nehnul. Když jsem mu nadávala, ani nezamrkal. Jenom hleděl někam na Tatry. Seběhla jsem na recepci. Zezadu, ovšem. Kolem kuchyně a vchodu pro personál. Rudolfa jsem zavolala dozadu. Na třistadvacetšestce máme mrtvého chlapa, řekla jsem mu.

A on?

No šel se se mnou na třistadvacetšestku kouknout. Šťouchl do chlapa ukazováčkem a povídá — jo. Pokoj zamkl. Řekl mi, abych si šla po svých a nikomu nic neříkala.

Zatímco pokojská mluvila, zaujal mě pramínek zaschlé krve na nebožtíkově bradě. Docela nenápadný. Splynul s hlubokou vráskou. Dělila ochablou tvář od brady. Popojít k oknu, chvíli hledět do sílícího soumraku, mimoděk se otočit a zamyšleně postát u těla, sehnout se, s bezděčným zájmem odchlípnout ret a setřít pramínek zaschlé krve se mi povedlo, aniž by recepční nebo pokojská cokoliv postřehli. Pokojská se najednou rozeštkala.

… proč jsem mu musela tak nehezky spílat? Neudělal mi nic zlého, přece!

Odešla v slzách. Recepční se malinko uvolnil. Sedl si. Ale až poté, co na úmrtním listu hostaz pokoje č. 326 svítil můj podpis. Přeložil ho natřikrát. Vsunul do vnitřní náprsní kapsy livreje. Přistoupil k mrtvému. Prošacoval ho lehkými doteky. Peněženka byla v levé zadní kapse kalhot. Mobilní telefon ve vnitřní kapse saka. V peněžence byly doklady, kreditní karty, vizitky, paragony. Peníze taky. Hodně peněz. Těch se recepční ani netkl. Byla tam taky fotografie manželky a fotografie děcek. Dvě přibližně třináctileté dívky. Jednovaječná dvojčata. Do objektivu se culily někde u moře. Opřené o tátu. Se světlými vlásky si pohrával vítr. Manželčina fotografie byla uložená v oddělené přihrádce. Padesátnice. Přírodní typ. Oděna v batice. Padesátnice v batice se usmívají zřídka. A když ano, pak je to spíš křeč. Tahle se neusmívala. Recepční vložil doklady a fotografie zpátky.

Co uděláte s tělem?

Počkáme. Dokud hosté nebudou sedět na večeři.

Otevřel nebožtíkův telefon. Vyhledal a vytočil Maminu. Nezvedla.

Snad zavolá zpátky, když zjistí, že jí volal choť.

Pejo

I

Nový soused nás zaskočil. Zaskočil je fajn slovo. Zaskočil nás. Úplně jako v té dětské říkance o sněhulákovi; kde se vzal, tu se vzal, u zahrady zrána stál. Jenomže ne sněhulák, ale mužský. Chlap. Bejk. Chci tím říct, že maskulinní sexualita z něj přímo čišela. Nestál u zahrady, ale na terase vily z pálených cihel. Vila stála přes ulici. To jen pro pořádek.

Stál tam a pil čaj. V ruce třímal šálek. Na kafe byl příliš velký. To byla v poslední době druhá špatná zvěst. Zrušení obchodu s potravinami paní Semkové na rohu Timraviny a Kozí ulice nám zkazilo Vánoce. Zkazilo, ano. Jo. Po Novém roce začali uvnitř se stavebními pracemi. Před týdnem se nad vchodem zjevila vývěska. Cafe el Escorial. Že to souvisí s naším novým sousedem, se nám v té chvíli vydedukovat nepovedlo. Neměli jsme dost indicií. Informací taky ne. Nebylo co třídit. Kdyby to v naší situaci přesto chtěl někdo zkoušet, byla by to čistá spekulace. Zu a já taky spekulacím fandíme. Spekulacím o tom, co se neudálo. O tom, co se skutečně stalo, se spekulovat nesmí. Řekl tatínek.

Nastal čas rozhodnout se. Do podniku nazvaného Cafe el Escorial naše noha nevkročí. Nebudeme o něm mluvit. Nebudeme jej brát na vědomí. Budeme se tvářit, jako by nebyl. Jako kdyby na rohu Timraviny a Kozí byl ještě pořád konzum paní Semkové. Jako by jen na chvíli vyběhla. Na dveře pověsila cedulku Přijdu hned. Nemluvím o tom, jak to nakonec dopadlo. Mluvím o našem rozhodnutí. Změny v naší čtvrti byly pro nás důvodem k zešílení. Změny v našich životech taky. V naší čtvrti přibyl nový podnik a nový člověk. Nesnášet dlouho před prvním zahlédnutím bylo pro nás samozřejmostí. Následoval slib sobě — jsou pro nás míň než pára.

Stál tam v bílé košili. Se šálkem v jedné, podšálkem v druhé ruce. Co chvíli z něj upil. Ze šálku. Z podšálku pije čaj jenom Alte. Když je opilý. Ovšem jestli jej ke rtům vůbec donese. Zu k němu dovede být nemilosrdná. Stane se, že Alte žádný čaj nedostane. Dát mu ho nesmím ani já. Po všem, co provedl Zu, v našem domě žádný čaj nedostane. Nový soused říkal, že čaj z podšálků pijí v Asii. Řekl to, až když došlo k našemu seznámení. Seznamovat se s ním v plánu nebylo. Mnoho věcí nebylo v plánu. Přesto k nim došlo. Především mojí zásluhou.

Někdo si třeba řekne — co je na seznámení s novým sousedem nenormálního? A bude mít pravdu. Jiný si zase řekne — seznámit se s novým sousedem, k čemu je to dobré? Bude mít pravdu taky. Jenomže co je jakákoliv pravda v porovnání s reálným lajfem? Pravda ještě není moudrost. Moudrost kolikrát s pravdou nesouvisí. Od pravdy se očekává, že bude mířit k dobru. Jinak je to leštění moralistova ega. Tohle vím od tatínka. O pravdě zatím stačí. O novém sousedovi taky. Mluvím o něm jen proto, že nevytříděné informace považuji za bezcenné. Jinak než používáním je třídit nedovedu. Vzpomínky používám ve vyprávění. Tam se třídí samy.

Tatínek říkal, že bát se nových věcí je zbabělé. Seznámit se s nimi je moudřejší. Pak už tak nové nejsou. Čili důvod ke strachu zcela pomine. Mockrát to říkal. Pamatuj si to, zdůrazňoval. S tím žádný problém nemám. Neměj z nových věcí strach. Snaž se je poznat. Neřekl to již dlouho. Pamatuju. Rozumím. Nepomáhá to. Už zase mám takový strach, že mě můžou kdykoliv zatknout. Všechno dosvědčím. Ke všemu se přiznám. Pocitově jsem permanentní pachatel. Snídám a nevím, jestli to není trestný čin. Trestný čin je něco, zač můžou člověka ztrestat. Ano, jo. Kolikrát to vypadá, že co dělám, je v pořádku. A pak mě za to ztrestají. Když se mi povedlo sníst téměř celého svatého Josefa, kupříkladu. Křičeli, jo. Jenom když mluvím, bojím se o něco míň. Povídat můžu jenom to, co povědět umím. Třeba si to chvíli předtím vymyslím, ale jakmile promluvím, je to něco, co je bezesporu moje a reálné. Že se tatínkovi povedlo zbavit mě svéprávnosti, bylo nanejvýš rozumné. Užitečné, ano. Jo. Třeba se mě opravdová svéprávnost nikdy netýkala. Odpovědnost za to, co dělám a nedělám. To není nic pro mě. Alte se mi posmívá, že je to tím, že mi máti přisedla lebku a zdeformovala ji. Některé funkce jsou tím pádem dysfunkce a jiné dysfunkce jsou tím pádem funkční. Ano. Jo. Nepřehlédnutelně se u toho smál. Mě rozesmál taky. Snad je to deformací mojí lebky. Mám ji tak nějak našišato celou. Zu říká, že hezky. Alteho humor se jí nelíbí. Svou biologickou matku neznám. To je v pořádku. Pořád by mě to pokoušelo koukat jí na zadek. Představovat si, jak mi s ním sesedá hlavu. Jisté nevýhody to má taky. Pořád koukám ženským na zadnice. Alte s tím nesouhlasí.

Pejo, ty nekoukáš, ty čumíš. Jednou ti někdo rozfláká tlamu.

Tlamu?

Tak hlavu.

Celou hlavu?

Úplně celou.

To je fajn. Alespoň už nebude tak šišatá.

Vědomí, že postrádám způsobilost právně jednat, mě výrazně zklidňuje. Tatínka to stálo hodně sil a sebezapření.

Je to to samé, jako kdybychom dali do novin inzerát, že máme v domě blázna.

Čert sere na velikou hromadu, zkoušela tatínka uklidnit matka.

Mě to rozesmálo. Slova jako řiť a srát se mi zdála být velice směšná. Posléze k nim přibyla další. Dokud mi neřekli, že jsou to neslušná slova, nebylo mi jasné, co je na nich tak směšného. Dnes už mi to jasné je. Směju se tomu, že mi kdysi připadala směšná. Směju se pokaždé, když si na to vzpomenu.

Je to normální? ptají se lidé. Ptali se učitelé. Dokonce i spolužákům to přišlo divné. Je to normální? ptají se pořád. Protože se pořád směju. Tak mě zbavili svéprávnosti.

Bartabas

I

V ústavu mi za odvedenou práci hezky poděkovali. Další mi nedali. Ano. Nejdřív mě napadlo, že se zmýlili. Děkovat nebylo proč a vyhazovat mě taky ne.

Buď neměli děkovat, anebo si mě měli nechat, žalovala jsem Matejovi.

Trpělivě mi vysvětlil, jak to s tím poděkováním bylo myšleno. Došlo mi to, až když použil slovo fráze. Ano. Tomu, co je přesně definované, rozumím celkem dobře. Podzim mi způsobuje prudké návaly deprese. Plesnivím na duši i na mozku. Z mlhy valící se od Dunaje. Sedá to na mě jako zpuchřelá houba. Váží snad tunu. Smrdí jako nemyté nohy. Vyťukala jsem Alteho číslo. Zpaměti.

Ty jsi vážně nesvéprávný parazit, parazite. Jdi do hotelu. Za chvíli jsem tam.

Nadiktoval mi adresu. Na té adrese byl obchod s levnými knihami. Bloumala jsem mezi kupami knih, které nikdo nechtěl číst. Personál po mně nehezky šilhal. Jednu knížku jsem si tedy nakonec koupila. Jmenovala se Výměna rolí. Čekala jsem na něho, dokud nezavřeli. Špatně jsem mu rozuměla. Smál se jako pominutý. Smála jsem se s ním. Nesmím dělat chyby. Parazit bez stálé hostitelské rostliny si takový luxus jednoduše nemůže dovolit.

Budou mě mít takovou, jakou mě mít chtějí. Všichni. Alte. Matej. Pinokio taky. Parazit musí být inteligentnější, než jsou ti, ze kterých tyje. Jinak si luxus být nesvéprávný dovolit nemůže. Altemu do toho něco přišlo. Zapomněl na mě. Ano. Již žádné sliby. Žádné počkej, uvidíme, co se dá dělat. Než mi Alte sehnal bydlení, bydlela jsem v hotelu.

Jsou tři druhy mužů. Pokorný, slabá chuť k jídlu. Nízká souměrná postava. Penis v erekci nedosahuje 7,5 centimetru. Krutý, násilnický, nenasytný. Mohutný hrubý trup, jako u želvy. Penis v erekci dosahuje 11,4 centimetru. Vysoký, mohutná tělesná konstrukce. Vášnivý, lehkomyslný. Penis v erekci dosahuje 14,5 centimetru. Šaša, Vrišaba, Ašva. Knížka Výměna rolí obsahovala ještě mnoho jiných informací o mužské a ženské sexualitě. Její excerpování mi zabralo týden. Další týden jsem nabyté poznatky třídila. Pinokio byl Šaša. Alte Vrišaba. Matej Ašva. Ašva v bílé košili.

Čas jsem utloukala sledováním animáků. Koukala jsem na tři trojúhelníky snažící se poskládat do čtverce. Nešlo jim to. Na obrazovku se dokutálel čtvrtý. Dobrá věc se konečně podařila. Altemu trvalo víc než týden, než mi nějaké bydlení opatřil. Jeho ženě Heleně netrvalo ani měsíc, než na to přišla. Dovalila se těsně před hlavními televizními zprávami, mohlo být něco před sedmou.

Ta svá skvělá vysvětlení si klidně někam strč, vřískala do telefonu. Teď to budeme probírat, právě teď. Když přijdeš domů, akorát spíš. Spíš večer, spíš ráno, spíš odpoledne. Spíš pokaždé, když si s tebou chci popovídat. …já že se chci hádat? Já?! Já už nechci nic, jenom to, aby ses aspoň jednou zachoval slušně taky ke mně. Co mi ty chceš dávat? Ty mi jen bereš. Sebral jsi mi všechno, už nemám vůbec nic!

Helena přišla hledat svého manžela. Nové na tom bylo jenom to, že ho hledala u mě. Zrovna v té chvíli u mě nebyl. Našla mu v tašce klíč s klíčenkou. Hezkou, koženou, s malinkatým váčkem. Ve váčku byla adresa mého bytu. Neváhala. Nasedla do taxíku. Strčila klíč do zámku. Bylo odemčeno. Otevřela. Předtím zaklepala. Úplně mě zmátla. To zaklepání jsem znala. Třikrát rychle, pak dvakrát pomalu. Takhle klepal Alte. Od něj se to jeho žena naučila? Existuje snad jiné vysvětlení? Ano. Neexistuje.

Dobrý den. Hledám svého muže.

Pan Stankaj tady není.

Můžu nahlédnout do ložnice?

Nevěděla jsem, co jí mám na to říct.

Tohle je jednopokojový byt, paní Heleno.

Sedla si a rozbrečela se. Bez vyzvání.

Donesu vám sklenici vody, napadlo mě.

Jako by vody v její hlavě nebylo dost. Vykročila jsem směrem ke kuchyni. Jedna noha oholená, druhá nikoliv. Připadalo mi, že ta oholená je o něco těžší. Ta představa mi vnucovala potřebu kulhat. Vrátila jsem se s vodou. Helena opět telefonovala. Dost výrazně u toho štěkala. Když položila, poprosila mě, jestli bych nemohla přepnout na Dvojku. Vysílali přímý přenos z parlamentu. Kamera právě zabírala Alteho. Tedy pana poslance Stankaje. Vstupoval do jednacího sálu. Na liště pořád dokola běžel titulek hlásající, že tohle je mimořádné zasedání Národní rady Slovenské republiky. Ano. Mohl mi dát aspoň vědět, pomyslela jsem si. Pak můj pohled spočinul na jeho ženě. Došlo mi, že i kdyby ho to napadlo, zřejmě by se před začátkem zasedání k mému číslu ani nedostal.

Máte něco s nohou? zeptala se mě Helena mírně.

S kterou?

No… s tou, na kterou kulháte.

To nic. Jenom jsem si ji oholila.

Podle zavedeného pořádku měl být Alte dneska u mě. Chtělo se mi udělat nějakou nepředloženost. Ukazováčkem píchnout Heleně do oka. Jednou jsem to udělala jemu. Hodně se zlobil. Řekla jsem mu tehdy, že jeho žena mu dělá daleko horší věci.

Jsem si jista, že ti plive na košile.

Jak — plive na košile?

Plive a pak ty plivance zahladí.

Jak — zahladí?

Hladidlem. Napařovacím.

Rozzlobil se ještě víc. Helena ho přišla přistihnout. Nepovedlo se. Škoda. Byly bychom z toho méně překvapeny. Frustrovány taky. Ano. Bylo by to černé na bílém, takříkajíc. Alte konečně přistižený při činu. S kouřící hlavní.

Jsem Helena, podala mi ruku, když se napila.

Já vím, odpověděla jsem. Pamatuju si vás. Byla jste u nás. Ve vile na Vysoké. Zu vám chtěla vrátit prsten.

Podávaná ruka ochabla.

Je taková goralská pjesenka, říkával tatínek. Pjejon kury pjejon, nemajon koguta… Jako děti jsme zbožňovaly, když tatínek zpíval. Zpíval pjejon kury pjejon, nemajon koguta a my jsme se smály. Vzpomněla jsem si na ni poprvé po dlouhých letech. Právě tehdy. Se zkormoucenou Helenou v pokoji bytu, který mi platil její manžel. Ta pjesenka mě dráždila mnohem víc než ubulená Alteho žena. Nedoholená levá noha mě zlobila taky. Skrývala jsem ji pod županem. Jako by to bylo čertovo kopyto. Narostlo mi za hříchy, které jsem napáchala s jejím mužem. Pak Helena odešla. Bez jediného slova. Když nepočítám pozdrav na rozloučenou. Škoda. Ano. Měla jsem pocit… Byla jsem přesvědčena, že s ní bych si rozuměla daleko lépe než s ním.

Dveře nechala otevřené. Dokulhala jsem se je zavřít. Opřela jsem se o ně. Čelem. Příjemně chladily. Konečně něco osvěžujícího. Pak jsem se otočila. Do dveří jsem se opřela zády. Svezla se k podlaze. Nezlobila jsem se na něj. Jenom jsem měla náramnou chuť zabít ho. Pinokia taky. Mateje též. Všechny chlapy. Až k Imro Dubajovi a Petru Hunákovi. Ano. Byli první. Oba dva.

Nevěděla jsem, jak se to dá udělat. To je zachránilo. Alteho, Pinokia a Mateje. Imro Dubaj a Peter Hunák dopadli hůř. Téměř se pozabíjeli navzájem. Na školním dvorku. Imro byl první kluk, který se mě vůbec dotkl. Políbil. Na pravou tvář. Peter byl první kluk, kterého jsem políbila já. Na nos. Protože uhnul. Co jsem měla dělat, když se mi líbili oba dva?

Seděla jsem na podlaze. Škvírou pode dveřmi mi táhlo na bedra. Bylo mi jasné, že mě kvůli tomu budou v noci bolet vaječníky. Odmítala jsem vstát. Odmítala jsem žít. Nedovedla jsem umřít. Chtěla jsem mít moc jako Hitler nebo Stalin. Nařídila bych popravu všech mužů na celé planetě. Nakonec jsem přece jenom vstala. Zachránila mě ta nedoholená noha. Ano. Nechtěla jsem být kulhající mrtvola. Stačilo, že jsem kripl tak jako tak. Napadlo mě, že si zase jednou pustím svou oblíbenou Quatro mile labace. Italský slaďák zafungoval. Čtyři miliony polibků! Čím to je, že staré hity fungují tak dokonale?

Altemu se konečně uráčilo ozvat se.

Byla u tebe Helena?

Kdo?

Nelži!

Položila jsem. Vzápětí zvonil znova.

Dokud tenhle telefon platím, položíš, až když ti to já…

Položila jsem. Opět zazvonil. Přijala jsem hovor a telefon jsem mrskla do koše se špinavým prádlem. Ať si užije, prasák jeden.

Tohle je nějaký život?! zavřískla jsem do telefonu, když jsem ho pak z koše vyndala.

Alte položil dlouho předtím.

Došla jsem si pro snídani. Kukuřičné lupínky, mléko a noviny. Mladá holka zabila třicet chlapů. Dívka původem z brazilského Sao Paula s vražděním započala, když jí bylo patnáct. Prvního ubodala v hádce, u barového pultu. Protože jí chrstnul obsah její sklenky do obličeje. Prý to byla brandy. Proč pak v zabíjení pokračovala, není zatím jasné. Policii přiznala, že chlapy zabíjela kvůli penězům a taky z pomsty. Vyšetřovatelé se ovšem domnívají, že ji najal nějaký gang. Vyhlížela nenápadně a nevinně. Přiznání učinila, než dosáhla plnoletosti. Kvůli snížení trestu. Policii uvedla, že nemá dost kuráže na to, aby vzala do rukou pistoli. Nůž ale ano. Ten je lehčí. Ano. Pod tím byla reklama. Keramický nůž — dlouhá léta bez broušení. Extrémně ostrý. Nový sortiment — nože s černou čepelí.

Zazvonil mi telefon. Alte. Tentokrát byl slušný. Prý ať s ním jdu na kafe.

Dobře, potřebuju tak hodinku.

Mohla jsem jít taky hned. Jenomže to by nebylo moudré. Reklama je svině, přemítala jsem u okna, než ta hodina utekla. Nemůže to být jinak, napadlo mě. To nenápadně nápadné umístění reklamy na keramické nože pod článek o vražedkyni pracující výlučně s noži… A možná to není kachna. Možná to přece jenom byla pravda. Možná to skutečně udělala. A udělala to kvůli brandy. Podřadný alkohol je taky svině. Ano. Ani dohromady s atomovou bombou, Hitlerem a Stalinem nejsou média, reklama a alkohol takové svině jako ten prasák, co na mě čeká dole ve svém autě s černými skly.

Pije zásadně vídeňskou. Než jsme se k ní dostali, patnáct minut cvičil s číšníkem. Ano. Nevadilo mi to. Měl hezký zadek. Bylo na co koukat.

Dovedeš si představit, co mi provedla? zahleděl se z okna, jen co číšník odkráčel.

Pak dlouho neříkal nic. Jenom vzdychal.

Podala žádost o rozvod, vypadlo z něj nakonec, v oku se mu třpytila slza.

Helena?

A kdo jiný? zavrčel.

Ano. Právem. Kdo jiný by se s ním mohl rozvádět, když ne jeho manželka?

Účet studoval jako smlouvu s ďáblem. Bála jsem se, že pod nějakou záminkou odmítne zaplatit, a když nastanou komplikace, začne se ohánět poslaneckou imunitou. Zaplatila jsem tedy sama. Vysadil mě na rohu ulice.

Mám naspěch, zamumlal do svého kapitálního kníru. Máme jednání klubu.

Jakého klubu?

No golfového ne, ty krávo!

Kdy…

Ozvu se.

Nešlo mi do hlavy, proč to ta Helena udělala. Proč až teď. Ano. Lidem rozumím jenom tehdy, když se jejich slova shodují s činy. Takový byl naposled tatínek.

Večer u mě zaklepala Helena. Třikrát rychle, dvakrát pomalu. Tentokrát mi bylo jasné, že je to ona. Alte na mě klepal, jenom když přicházel takříkajíc v míru. Jinak nepřišel vůbec. Helena přinesla lahev vína.

Na tykání, usmála se, když jsem nalila.

Její úsměv byl křivý jako stará kosa. Včera to byla unavená a nervózní paní se šedozelenou pletí. Dneska jako by už žádnou pleť ani neměla. Byla to jenom lebka.

Byl tady?

Řekla jsem jí, že mě pozval na kávu.

O kafi toho vím hodně, chytla se jako mluvicí automat. Jako studentka jsem o prázdninách byla na brigádě v Mnichově. Bylo to v jednadevadesátém. Fotr tehdy ještě neměl zařízené restituční nároky kolem našeho domu, toho u hřbitova na Kozí. Tak jsem si řekla, že to musím vydržet.

Co vydržet? zeptala jsem se, když se odmlčela.

Odešla na toaletu. Nechala mě bez odpovědi. Když se vrátila, nutila mě vypít obsah sklenice na ex. Povedlo se jí to.

Nebudu přece pít sama, oznámila mi pak se zářivým úsměvem. V Mnichově jsem to vydržela do půlky podzimu. Jenom díky Suzi. Zpočátku mi ale hrozně lezla na nervy. Se Suzi jsem zažila nejlepší sex svého života.

Usmívala se a pomalu, zamyšleně upíjela ze své sklenice. Po malých douškách. Pak si mého zděšení přece jenom všimla. Nepatřilo té informaci. Bylo inspirováno zjištěním, že už mám zase plnou sklínku.

Podala jsem žádost o rozvod, řekla s vážným obličejem a vzápětí se s chutí rozesmála. Musím svůj majetek získat zpátky. Kvůli dětem.

Můžu vám nějak…

Tenhle byt ti koupil můj muž, rozhlížela se kolem sebe.

Neznělo to jako výtka. Jenom jako konstatování. Jako by dělala inventuru. Zkoumavě se mi zahleděla do očí. Opět nalila. Opět mě donutila vypít celou sklenici naráz.

Rozbila jsi mi manželství.

To není pravda, zašeptala jsem.

Vím, mávla rukou. Ale potřebuju, abys mi to před soudem dosvědčila.

Ano. Ne.

Ale ano.

Co mám udělat?

Řekneš, že za tebou dolízal. Dlouho.

Dlouho?

Když jsi ho odmítla, koupil ti tenhle byt. Rozumíš?

Ano.

Fajn. Pak se postarám o to, aby ti tenhle byteček zůstal.

Mělo mě to potěšit. Uklidnit. Ujistit. Ano. Jenom to zvýšilo zmatek panující v mé hlavě. Ve dveřích se Helena ještě jednou obrátila. Chytla mě za ruku.

Když ženská něco skutečně chce, dosáhne toho.

Ano.

Rozhodla jsem se, že mu dám ještě jednu šanci. Ale když tohle na něj nezabere, další nedostane. Nejde o mě. Mám děti.

Jsou to taky jeho děti.

Jenomže on na to kašle. Tak se snaž. Dokud se nevykašle taky na tebe.

Zjevil se pomačkaný jako použité ložní prádlo. V osm. Podle dohody. V pátek. Jenomže to mělo být v úterý.

Kdy hodláš tenhle byt přepsat na moje jméno? vybafla jsem na něj rovnou.

Páchl únavou a stresem. Svalil se na pohovku. Uchopil ovladač. Nechala jsem ho projít všech pětasedmdesát. Třikrát dokola.

Kdy…

Nech mě vydechnout, proboha.

… tenhle byt převedeš na mě?

Slíbil jsem ti něco takového? Pohlédl mi do obličeje s náznakem opravdového zájmu.

Sliby jsou mi k ničemu.

Moment! došlo mu náhle. Co ti slíbila? Ať to bylo cokoliv, blufovala. Nemá vůbec nic. Všechno je napsané na mě, nebo na třetí osoby.

Jako jsem já?

Nesnáším, když ze sebe děláš chytřejší, než jsi. Obleč se. Půjdeme ven.

Tentokrát jsem si k tomu, abych se vystrojila, žádnou hodinu nevyžádala. Ano. Když opravdu chci, umím být čůza jako kterákoliv jiná. To, že mě hned neuhodil, mi dávalo jistou naději. Než jsem vypnula televizi, dozvěděla jsem se, že někde v Austrálii hoří buš. Ano. Bylo mi to lhostejné. Informace, které na sebe nechtě prozradil ten starý prasák, byly pro mě mnohem žhavější.

Dejme tomu, že bych si mohla vybírat opravdu svobodně. Zahrada vily z bílého kamene. Přímo na pláži. Teplounké moře. Palmy. Dlouho do noci bychom se spolu smáli. Chvěla bych se jako jeho odraz na hladině. Pak milování. Po celou noc. Pomaloučku a něžně. Za svítání bychom šli plavat. Až k obzoru. Vstříc vycházejícímu slunci.

Vzal mě do podniku Kostka na sídlišti Dúbravka. Prý zahrát si biliár. Ano. Pan poslanec se s cikánětem v podnicích v centru ukazovat nemůže. Vešla Lucie. Kolegyně z ústavu. Obě děláme na korpusu slovenského jazyka. Ona řeší publicistiku. Já beletrii. Takových jako my je tam dalších patnáct. Z toho chlap jenom jeden. Má na starosti odbornou literaturu z oboru přírodních věd. On sám je přírodní úkaz. Je mu přes padesát a vůbec mu nerostou vousy. Žádná z nás se k němu neodvažuje ani přiblížit. Obědvá taky zásadně sám. To, že je homosexuál, je na něm ještě to nejmilejší. Lucie s ním žije.

Jé, nazdárek, co ty tady děláš?

Přišli jsme na biliár.

To je…

… ten pán, co mě dostal zpátky, když mě vylili, pospíchala jsem s vysvětlením.

Hm, já biliár nehraju, odpověděla Lucie.

Hm, já taky ne, usmála jsem se na ni.

Mhm.

Mhm.

Tak já půjdu. Hezký večer vám přeji, usmála se na toho prasáka.

Nehnul ani brvou.

Proč jsi jí musela říkat, že jsem ti zařídilprotekci?

Cokoliv jiného, co bych jí o tobě řekla, by bylo ještě horší. Takhle to má alespoň logiku.

Kurva, nakonec si na tebe ještě budu muset začít dávat pozor, ušklíbl se.

Ano. Nesmím se nechat vyprovokovat. Zatím si nic takového nemůžu dovolit, došlo mi v téchvíli.

Nikdo z ústavu do podniků jako Kostka nechodí. Ani o víkendech ne. Když se v pondělí sejdeme u kávomatu na konci chodby, vedou se řeči o zahradničení. O chorobách. V tom lepším případě o tom, co právě vyšlo v nakladatelství Věda a společnost. O koncertech. Sobotním televizním programu. Hodně se rozčilujeme nad úrovní jazyka v médiích obecně. Nechápu, kde se Lucie v Kostce vzala. Měla na sobě rolák a legíny. Hodně zařezané. Koupila si horalku. Vzpomněla jsem si, že drží pravěkou dietu.

A to má být jako co? zeptal se s pobaveným zájmem.

Já takové diety neuznávám. Nepoběžím přece v glykemickém šoku v noci do nejbližšího baru koupit si něco sladkého jenom proto, že se přes den láduju syrovým masem.

To dává smysl, podotkl.

Co dává smysl?

Že je tady. I když do takových podnikůnechodí.

Tak čau, křikla Lucie ode dveří.

Spíš jsem jí to odečetla ze rtů, než skutečně slyšela.

Sympatická osůbka, poznamenal Alte, když s tou svou frndou zařízlou do kamaší vyklouzla do noci. Někoho mi připomíná.

Tak jsem mu pro povzbuzení fantazie řekla, že je to moderátorka jedné soukromé televize.

Odkud se znáte?

Ze školy. A taky z fitka.

Ty chodíš do fitka? Proč to přede mnou tajíš?

Aby sis nemyslel, že zbytečně utrácím, udělala jsem nejskromnější veverku na světě. Obě pacičky jsem měla na oušku hrníčku s čajíčkem a ještě tam zbylo dostatek místa. Vytáhl šrajtofli. Na stůl položil tři sympatické bankovky. Vzala jsem si je napotřetí.

Díky, Lucie, ušklíbla jsem se.

Co říkáš?

Že ses jí líbil.

Komu?

Nemám ráda, když ze sebe děláš hloupějšího, než je pravděpodobné.

Povedlo se mi ho rozesmát. Tentokrát mu to, naštěstí, nevadilo. Zašilhala jsem na svůj mobil. Půl desáté! Nudila jsem se a nestíhala zároveň. Nadešel čas na další drobnou etudu. Do ringu vcupitala unavená laňka.

Dala bych si kávu. A prosím hodně šlehačky, usmála jsem se na číšníka.

Kávu? Teď? Bude půlnoc!

Jeho výtka mě ranila. Byla jsem uražená. Číšník odkráčel vyřídit mou objednávku. Když se vrátil, můj obličej a taky držení těla vyzařovaly hluboké zklamání. Třebaže mi přinesl rovnou celý sifon na výrobu šlehačky. Stříkla jsem ji Altemu do obličeje. To jsem nechtěla. Přísahám. Chtěla jsem jenom vypadnout. Ten sifon mi přišel vhod. Ale neměla jsem to nacvičené. Šlehačka mu měla potřísnit jenom kalhoty. V lepším horším případě košili nebo sako. Takový byl můj náhlý plán. Pak měl následovat taxík. Nastříkat mu ji do oka jsem opravdu nechtěla. Nejdřív se nechal vysadit před domem Alte. Naštěstí, jak se ukázalo vzápětí. Už dlouho jsem nebyla v naší ulici. Jenomže jsem neměla čas na vzpomínky. Protože když taxikář zabrzdil u mého domu, v okně mého pokoje se svítilo. Jistě. Tak jsme byli domluveni. Jenomže Alte za mnou přišel namísto úterka v pátek. Můj páteční večer ale neměl patřit jemu.

Pinokio je správce hřbitova. Normálního hřbitova. Hřbitova v plném provozu. Je to Alteho bývalý šéf. Ještě z dob, kdy jeho hlavní obživu představovaly pohřební řeči. Právě Alte mě se svým bývalým nadřízeným seznámil. V pátek Pinokiova ženuška chodívá do kurzu studené kuchyně. Proto může jenom v pátek. Všechno dělá v rukavičkách. Koupe a myje mě v chirurgických. Obléká a češe v bílých, z velejemné kozinky.

Je důležité naučit se lidem rozumět, řekne alespoň jednou za večer. Umět jim číst z obličeje, z držení těla.

Vlasy mi myje nejmíň půl hodiny. Někdy taky celou. Když voda ve vaně vystydne, začnu kýchat. Říká, že kýchám jako ježek. Možná to tak je.Prsknu, pípnu a vykulím oči. Po koupání následuje sprchování. Pak výměna rukavic. Osuší mě. Oblékne do šatů. Svatebních. Pokaždé přinese jinačí. Uloží mě na kuchyňský stůl. Pak přichází na řadu česání. Do vlasů mi zaplétá drobné bílé kvítky. Zelené větévky. Všechno umělé, naštěstí. Ruce v krajkových rukavičkách mi sepne na břiše. Kolem stolu rozestaví svícny s dlouhými svícemi. Zapálí je. Stoupne si k mé hlavě. Nesmím se ani hnout. Ani jedno oko otevřít.

Nedýchej tak moc, napomene mě někdy.

Dělá to tichým hlasem. Všechno říká šeptem. Pak zůstane úplně tiše. Slyším jenom hvízdání vydechovaného vzduchu, proudícího jeho nosem zpátky na svobodu. A pak se dá do mluvení. Mluví klidně. Profesionálně mollovým hlasem. Vypráví mi příběhy lidí, které za poslední měsíc pohřbíval. Jindy mi odříkává pasáže ze smutečních projevů věnovaných význačným osobnostem. A já si představuju, že jsem to já, koho takto vyprovází na druhý svět. Pak naříkám. Zpod přivřených víček mi vytékají potoky slz. Nikdy neřeknu ani slovo. Nesmím. Smím jenom tiše dýchat a neslyšitelně naříkat. Naslouchám mu a mám pocit, jako bych byla u zpovědi. Hrozně dobře mi to dělá.

… taková je smrt blízkého člověka. Prázdno, chaos a k zalknutí silný pocit naprostého zmaru. To jsou první myšlenky, které v tom zmatku vůbec zachytíme. Je skvělé, když v takové chvíli dokážeme naříkat. Tak tedy plačme, přátelé. Je-li to možné, proplačme celé hodiny. Tichý a klidný déšť utrápené krajině bolesti přece vždycky pomůže.

Nakonec mi oběma dlaněmi sevře hrdlo. Na zátylku si pro prsty udělá tolik místa, aby je mohl proplést navzájem. Palci obou rukou mi nahmatá tepny vedoucí přímo do srdce. Hlavu zásobují čerstvou krví. Pomalu stláčí. Jeho sevření je stále silnější. Poslední, co cítím, je rozkoš stoupající z podbřišku do celého zmalátnělého těla.

Vstaň a choď, řekne, když opět procitnu.

Svléknout se musím sama. Šaty pečlivě poskládá. Vloží je do obrovitánského kufru. Spolu se svíčkami, svícny a vonnými tyčinkami, olejíčky a mýdélky. Na skříňku u dveří položí peníze. Jeho dřevěnou nohu slyším tlumeně napadat, až dokud nepřejde na druhou stranu ulice. V uších mi zní ještě dlouho poté, co se se svým kufřiskem ztratí za nejbližším rohem. Ano. Pátek co pátek.

Pinokio je otcem Vladimíra. Mého jediného mužského kolegy v ústavu. Toho, který se před nějakým časem rozhodl žít s Lucií. Když jsem ho pár týdnů předtím odmítla. Nechápu to. Protože když se ještě dvořil mně, byl přesvědčený, že jsem kluk. S Vladimírem jsme se sblížili po pohřbu jeho matky. Koukám a tam Alte. Řeční. Hezky. Pak se všechno vysvětlilo. Alte kdysi byl nejen Pinokiovým podřízeným, ale taky přítelem. Nejlepším přítelem, jak vyšlo najevo, když ho na základě tohoto subjektivního hodnocení kvality jejich vztahů požádal, aby se stal kmotrem novorozeněte.

Vladimírova matka byla krásná žena, zavzpomínal si Alte nevkusně rozechvěle.

Došlo mi, proč Pinokiovo přátelství s Altem poněkud ochladlo.

II

Matej se již několik týdnů neozval. Nic nezvyklého to nebylo. To neznamená, že mě to nerozčilovalo. Ozval se Alte. Opilý. Nic neobvyklého… Nenechala jsem ho vyzvánět. Bylo mi jasné, že je to jen o málo méně zbytečné než mluvit s ním.

Poslyš, parazite. Já ten byteček na tebe teda převedu.

Ani jsem nedutala.

Proč nic neříkáš?

Jsem ráda, že tě slyším.

Nebuď si tak jistá.

Byla jsem si jistá. Ještě nikdy jsem z jeho telefonátu neměla takovou radost.

U soudu dosvědčíš, že za tebou byla Helena. Řekneš, že tě proti mně poštvávala.

Opět jsem zůstala zticha.

Proč furt nic neříkáš?

Nevím, co mám říct.

Máš mi ruce nohy líbat, parazite.

Zavěsil.

Brrr, je mi zima, řekla jsem hlasitě. Jdu spát.

Telefon jsem vypnula. Poprvé od chvíle, kdy jsem jej od tatínka dostala. Měla jsem telefon dřív než Zu. Pochopitelně. Nevím, proč mě Alteho telefonát tak vyvedl z míry. Do postele jsem zalezla tak tiše, že jsem sama sebe sotva slyšela žít.

Taky léto jsem trávila u televize. Zabalená v dece. Otrávená až do morku kostí. Ze sebe ještě víc než z těch nesmyslných pořadů, co na všech kanálech běžely pořád dokola. Kde se vzal, tu se vzal, stál u dveří. V půl sedmé ráno. Nebyl to můj spasitel. Na spasitele se člověk nezlobí. Ani na něj nevyplázne jazyk, když promluví.

Vem si teplý svetr. Taky věci na spaní, dost možná zůstaneme přes noc. Já zatím udělám kávu.

Nejdu nikam.

Jedeme fotit.

Já nejedu. Nikam.

Půl hodiny nato jsme seděli v jeho černém offroadu. Ano. Celé léto to nebylo. Jenom pár týdnů. Více než dva docela určitě ne. I tak. Proč mě nechal tolik čekat? Nejraději bych ho zabila. Vydrželo mi to až k Popradu. Jenom díky tomu, že jsem celou cestu spala schoulená pod jeho bundou.

Jdeme fotit koně, prohlásil zvesela, když jsem konečně procitla.

Stáli jsme u benzinky těsně před Popradem. Vyhnal mě opláchnout se. Takové veřejné záchodky jsem ještě nezažila. Promenovaly se tam ženské jenom v spodním prádle. V podprsenkách. Staré hadry cpaly do igelitových pytlů. Navlíkaly na sebe svetříky, džíny, kabátky s kožešinovými límci. Odstraňovaly z nich visačky a cenovky. Myly si vlasy. Líčily se. Jejich rtěnky by bylo vidět na kilometry daleko i za mlžného počasí. Na parkovišti u pumpy stál starý autobus. Matej mi vysvětlil, že jsou to Ukrajinky. Nepozorovaně si je foto-grafoval.

Čerstvé maso do příhraničních bordelů, ušklíbl se.

Jsi nechutný.

Má prudká reakce překvapila i mě samotnou.

Já? Co já s tím mám?

Proč je fotíš?

Je to moje práce.

Možná to logiku mělo. Jenomže já měla náladu na hádku.

Nač mě potřebuješ u koní?! začala jsem zničehonic křičet.

Nezlobila jsem se doopravdy, ale křičela jsem dost. Matej nijak nereagoval. Hněv mě opustil, ještě než jsme vyjeli od pumpy směrem na Vysoké Tatry. Pak se zase vrátil.

Koně jsem viděla jenom v televizi. Nebo dřevěného. Nepřiblížím se k nim, ani když mi dáš…

Nedám ti nic.

Zastav! Zastav, chci vystoupit!

Byla jsem zvědavá, kam až můžu zajít. Kdy ztratí tu svou svatou trpělivost. Chtěla jsem, aby na mě zařval nebo mi jednu ubalil a já se mohla urazit. Sednout do vlaku. Jet domů. U odbočky na Tatranskou Lomnici se Matej konečně přestal usmívat. Oznámil mi, že mým úkolem je zpacifikovat chovatele koní, které jedeme fotografovat.

Je to absolutně nelidský morous, vysvětloval mi bez známky veselosti v hlase. Ještě nikomu nedovolil do svých stájí vůbec vstoupit. Natož fotit ty jeho miláčky.

Proč musíme fotit právě tyhle koně?

Objednávka. Řekněme, že politická. Taková, co se neodmítá.

Odkdy ty se staráš o politiku?

Je to pro korporátní magazín. Když nechci přijít o kontakty s celým vydavatelským domem, nezbývá mi, než to udělat. A musím to udělat dobře.

A tvá nezávislost?

… snad počká.

Dokdy?

Než si to budu moct dovolit.

Matej má na investigativní reportáže nos. Odkrývaní lidské bídy. Podlostí. Leváren. Ano. Stala jsem se jeho múzou. Nasadila jsem kukuč, kterému jsme říkali zatoulané káčátko. Malinko vystrčím spodní ret. Nafouknu obě tváře. Dýchám plytce, krátce, nosánkem. Hlavu pokorně skloním. Zahledím se do země. Lidi mě začnou litovat. Snaží se mě rozptýlit. Začnou mluvit. O sobě. Na Mateje a jeho fotoaparát zapomenou. Na tom stojí sláva a věhlas agentury Tiger Reports. V podstatě nikdo neví, že je to jenom Matej a jeho účetní. A taky já. Ode dne, co mě Zu vyhodila z naší vily na Palisádách.

Je mi špatně z toho páčení lidí z anonymity jejich neštěstí, přiznal se mi asi před měsícem.

Právě se probral z opice. V noci mi poblil celý záchod. Zřídil se na mejdanu po předávání novinářských ocenění. V kategoriích, které svýmireportážemi obeslal, sebral polovinu z nich.Kalnýma očima hleděl na své nové trofeje a litoval se.

Udělal jsem je slavnými. Na týden. Lidi nás pustí k sobě domů. Do svých ložnic. Do svých duší. Věří, že jim můžu pomoct. Ale já nemůžu.

Z toho ti bylo tak špatně?

Hnusí se mi to, Pejo. A nakonec se za to ještě nechám nosit na rukou.

Co s tím chceš udělat?

Vyžádám si za to víc peněz.

Co o něm víme?

Mé trucování nevedlo nikam. Matej si něco pobrukoval. Ukázal na fotografii s velkým rastrem.

Je z jedněch starých novin.

Na záběru nebylo téměř nic poznat. Jenom obrysy pádících koní.

Je to ten žokej na koni, co běží první.

Podle téhle fotky si o tom chlapovi umím udělat úplně přesný obrázek! Pleskla jsem zažloutlým výstřižkem o palubní desku. Všimla jsem si data v popisce pod obrázkem. Sahalo tak hluboko do dvacátého století, až vyznívalo nepravděpodobně. Je ten chlap ještě vůbec naživu?

A jak! I když je mu něco přes devadesát.

Jak se někomu podaří dožít se devadesáti?

Dívala jsem se oknem ven. Nevím, kdy jsme se vyhoupli nad mlhu či nad oblaka, nebo co se to válelo pod námi a déle než měsíc rdousilo Bratislavu a celé Slovensko. Na benzince u Popradu se mezi potrhanými cáry šedavé hmoty nebe jenom ukázalo a pak hned zase zmizelo. Teď bylo všude. Modré a hodně vysoko. Kde nebylo nebe, byly Tatry. Koukala jsem oknem ven a mlčela. Matej mě ani nevnímal. Pobrukoval si a myslel jenom na nadcházející práci. Podej, přines, drž. Dokud neskončí, nebudu pro něj existovat jinak než jako pomocná síla.

Co je to za koně, co bydlí v hotelu? zeptala jsem se, když jsme zastavili na parkovišti u hotelu Grand v Tatranské Lomnici.

Neodpověděl. Už si ani nepobrukoval. Znamenalo to jediné. Matej má srdce v kalhotách. V takových chvílích bylo rozumné nedráždit ho. Zbabělí tvorové koušou, když jsou v úzkých. Nebo taky kopou. Prostě rozdávají nekontrolované údery.

Uvolni se, zachtělo se mi šeptnout mu do ucha.

Sklapni, odstrčil mě.

Z hotelových dveří se na nás vyřítil pikolík, nebo livrejovaný vrátný, nebo nějaký operetní ňouma.

Děkuji, není třeba, odstrčil ho Matej od svých zavazadel.

Brašnu s nářadím, tedy s aparáty a objektivy, z rukou nepouští nikdy. Sám taky balil, nosil a nakládal všechny věci potřebné k focení. Někdy to dovolil udělat mně. Ano. Byla jsem řádně vyškolený, vyzkoušený a odpovědný člen týmu. Jedině mě mohl beztrestně přizabít, kdyby se jeho náčiní něco přihodilo.

Hledáme pana Bartabase, oznámil recep-čnímu Matej, když jsme stanuli v secesní hotelové hale. Ještě předtím se představil.

Recepční nás obdařil pohledem tak prázdným, až jsem couvla v obavě, abych se snad do té prázdnoty nezřítila. Matej svůj dotaz-nedotaz zopakoval.

Promiňte, vážený pane, usmál se muž za pultem po drahné chvíli, informace o hostech neposkytujeme. Můžu pro vás udělat něco jiného?

Máme zde smluvenou schůzku.

Obávám se, že jsem se nevyjádřil dosti zřetelně…

Viděla jsem, jak Matejovi na spánku nabíhá žíla.

Snad byste panu Bartabasovi mohl zkusit ukázat tohle, posunul do zorného pole portýra navštívenku na luxusním ručním papíře.

Dovolíte? Livrejovaný mužský zkoprněl, když si jméno na ní přečetl. Vzal ji opatrně do dvou prstů a odplul k domácí ústředně. Promiňte, hluboce se vám omlouvám, koktal, když se vrátil. Račte si sednout na terasu. Pan Bartabas tam přijde za vámi.

Zarazilo mě jenom jedno. Ano. Byla to Alteho navštívenka.

Hotelová terasa doslova tonula v dopoledním světle. Tatry už byly v oblacích. Číšník nás usadil ke stolu s nádherným výhledem na celou Popradskou kotlinu. Objednali jsme si. Já kapučíno, Matej doppio. Drobounký stařeček s pichlavýma očima vešel neslyšně. Číšník, vynořivší se prakticky odnikud, byl natotata u něj.

Dobrý den přeji, pane Bartabasi, jak se dneska máme?

Dobrý i tobě, Šimone. Na hovno, Šimone, na hovno. Děkuji za optání. Kam mne posadíš?

Vaši hosté na vás již čekají, ukázal naším směrem a hluboce se uklonil.

Vstali jsme, abychom se představili. Stařík jenom mávl vetchým pařátem. Reagoval pouze na číšníka.

Snídani, pane Bartabasi?

Jistě. Na oběd je ještě brzy.

Budou se vám zamlouvat tenké proužky hezky prorostlého uzeného bůčku, pane Bartabasi?

Šimone, víte přece, že tlusté nesmím.

Bude vám tedy stačit jedna porce?

Ať mi Štefan udělá tuplovanou. Dneska je mi hodně smutno. A žádnou zkurvenou zeleninu, žádné pojebané saláty, prosím!

Zdá se, že dneska si zase jednou s chutí zahrajete na nesmlouvavého necitu, usmál se číšník pobaveně a nás obdařil soucitným pohledem.

Šimone!

Ano, pane Bartabasi?

Vy mi snad nadbíháte!

Jistě bych se o to rád pokusil. Kdyby to mělo třeba jen nepatrnou šanci na úspěch.

Nemusíme mít všechno, uchechtl se stařec.

Jestli si smím dovolit nesmělé hodnocení, dnes je vaše skepse nadmíru osvěžující, snažil se uzavřít tuhle koketní exhibici komplimentů číšník.

Právě že není, loupl stařec okem po Matejovi. Tomuhle člověku jsem slíbil, že si může vyfotografovat moje koně, a teď jsem z toho nešťastný. Především potřebuji velkou sklenici čisté vody. Ledové jako běs, prosím. Běžte již, Šimone, přece.

Vrchní odkráčel. Matej se nadechl. Staroch ho zastavil. Z rukávu jeho saka trčelo zápěstí vyschlé a zšedlé jako kavčí pařát.

Přišel jsem sem jenom kvůli vám. Pozdě na snídani, příliš brzo na oběd. Chraňbůh, aby se tady teď zjevila rodina s roztomilým zlatovlasým děckem na dovolené. Bude brebentit, pobíhat mezi stoly. Jestli mi přijde až sem, položí umouněné pacičky na tenhle čistý ubrus a bude na mě koukat jako jelimánek, sežeru ho. Ani botičky nevyplivnu. A vy se taky ovládejte, mladý muži, zahleděl se na Mateje. Dychtivá zvědavost mne přivádí do stavu akutní zuřivosti. Šimon to naštěstí ví, obrátil se k vrchnímu. Proto ke mně nikoho zbytečně nepouští.

Urostlý a uhlazený číšník právě kladl na stůl velkou orosenou sklenici vody.

Starý pán snídal déle než hodinu. Použitelné světlo za okny mizelo každou minutou. Matej byl úměrně k tomu stále víc a víc nervózní. Bylo zřejmé, že toho dne již moc práce neuděláme. Jestli vůbec něco. Já byla nervózní ze starochových řečí.

Slanina byla vynikající, pochválil snězenou krmi překvapivě. Patrně jsem byl hladový, ne smutný.

Můžu přinést váš oblíbený krém, usmál se číšník polichoceně. Dovolím si předpokládat, že vaši hosté rádi ochutnají také.

Krém si vezmeme s sebou.

Šofér pana Bartabase nechal Matejovo auto zaparkovat v hotelové garáži. Dveře velké černé limuzíny podržel nejdříve svému zaměstnavateli, pak mně a nakonec taky Matejovi. Jeli jsme podél prosluněných Tater. Oblaka, jež je clonila, dokud jsme posedávali v hotelu, byla pryč. Limuzína byla prostorná. Všichni tři jsme seděli v její zadní části, oddělené od řidiče přepážkou. Zabořeni v hlubokých kožených sedačkách, uspořádaných do tvaru písmene U. Uprostřed by se dalo tančit, kdyby k tomu byl důvod. Nebyl. Dalším důvodem, proč to v té chvíli nepřipadalo v úvahu, byla skutečnost, že na podlaze automobilu se válely Matejovy brašny. Taky stativy a lampy. Ano. Válely. Matej byl potlačovanou zuřivostí bílý.

Je mladá dáma vaší milenkou?

… jakže?! Prosím?

Ptám se, jestli spolu spíte. Vaše manželka to, předpokládám, není.

Matej zbledl ještě víc. Ano. Taky mě to při stavu, ve kterém se právě nacházel, překvapilo.

Opanovala mě hrůza. Došlo mi, náhle a intenzivně, že tohle je jenom začátek. Matej pořád mlčel. Bradu tlačil k hrudi. Kdybychom nebyli v jedoucím automobilu, jistě by bylo slyšet vzduch unikající z jeho rozšířených nozder. Ano. Ze všeho nejvíc mě polekalo zjištění, že někde uvnitř se Pejo již přidala na starochovu stranu. Náhle jsem Mateje viděla jeho očima. Měl se mu postavit. Měl něco udělat. Nebo alespoň říct. Měl to udělat na samém počátku téhle podivné známosti.

Ptal jsem se, jestli je dáma vaší metresou, zopakoval svůj dotaz náš hostitel.

Je to moje asistentka, zasupěl konečně Matej.

Jak je libo. Pojďme se tedy bavit o tom, co nás čeká. Co víte o koních?

Moc ne, odpověděl Matej tiše.

A vy, slečno?

Jenom jsem pevněji stiskla rty a zahleděla se oknem ven. Ano. Bylo zřejmé, že tady žádné krasořečnění nepomůže.

Uvědomujete si, že ve svém věku si již nemohu dovolit ztrácet čas, přátelé?

Přišli jsme fotografovat vás. Ne vaše koně! A o nerudných starcích toho vím dost. Tatínek se taky dožil málem devadesáti…

Nevím, co to do mě vjelo. Mluvila jsem o tatínkovi, ale před očima jsem měla Alteho knír, když ze mě vylítlo to o nerudných starcích. Na chvíli se zdálo, že je zaskočený. Ale to si mě jenom konečně opravdu všiml.

To chcete říct, že si mám stoupnout před váš aparát jako nějaká herečka? Nebo jiná podobně prodejná kurvička? bloudil po mém obličeji svýma rybíma očima a mně se z toho dělalo špatně. To mi člověk, jemuž jsem slíbil, že vás přijmu, neřekl. Pročpak tenhle mladý člověk předstíral, že se mu jedná o mé koně?

Opravdu chceme fotit vaše koně. A vás taky, konečně promluvil Matej. Za dvacet let se to nikomu nepovedlo.

Dvacet?! To klidně přidejte, rozchechtal se ten skřet, až se začal dusit.

Jste vrtošivý stařec, slyšela jsem se křičet do jeho úporného kašlání.

A?

Přesně takového vás vyfotografuju!

Dobře tedy. Dám vám šanci, zadíval se na mě dlouze, když konečně přestal s tím příšerným kašláním. Jeden snímek.

Jeden snímek?

Jeden jediný.

Zbytek cesty probíhal v úplném tichu.

Mladého pána zavezte zpátky do hotelu, nařídil Bartabas svému šoférovi, když jsme konečně zastavili.

Na Mateje se ani nepodíval. Na mě taky ne. Víc neřekl. Vykročil. Bez ohlédnutí.

Zavazadla mladé dámy mám vyložit tady? zeptal se řidič, třímající v hlubokém předklonu kliku dveří, ze kterých staroch vystoupil.

Ale jistěže! Slečna k nám přišla pracovat!

Řidič se napřáhl po brašnách s fotoaparáty. Matejem to cuklo. Neudělal nic. Jenom se kousl do rtu. Strnule hleděl na to, jak řidič klade jeho nedotknutelné věci do štěrku příjezdové cesty.

Zavolám ti, šeptla jsem mu, když jsem vystoupila.

Jestli si myslíš, jak jsi se mnou vyjebala, jsi na omylu, zasyčel.

Velký černý automobil odjel. Stála jsem na štěrku příjezdové cesty vedoucí k dvoupodlažní venkovské vile z konce předminulého století. Napravo od domu se bělala nízká dlouhá budova stájí. S vysokou dřevěnou ohradou po pravé straně. Hrazení z hrubých trámů rámovalo notný kus travnaté plochy a svou zadní stranou hraničilo s lesem. Byl plný vzrostlých jehličnanů, vytvářejících hluboký stín, který přecházel z tmavě zelené do černé. Za stájemi se rýsovaly tři dřevěné stodoly.

Pan Bartabas hvízdl. Ze stáje k nám vzápětí dolehlo zaržání. Následně odtud vyšel mužský ve vysokých jezdeckých holínkách. Nadzvedl klobouk k pozdravu. Vykročil naším směrem. Vzápětí si mě všiml. Zarazil se. Domácí pán muži v klobouku zamával. Zakřičel, že vše je v pořádku. Chlap zmateně přikývl. Opět nadzvedl svůj klobouk. Udělal čelem vzad. Vešel do stáje. Bartabas se obrátil ke mně. Pomalým rozmáchlým gestem mi svůj statek představil. Ohlédla jsem se. Pomalu. Naštěstí. Ano. Zatočila se mi hlava. Ne z toho, co jsem viděla. I když to byla nádhera. Z toho, co mi jí prolétlo.

Rudé, žluté, hnědé. Jen tu a tam ještě zelené. Štěrkovou cestu k domu lemovala alej vzrostlých stromů. Měla jsem dojem, že slyším ševelit každý jejich list zvlášť. Vstoupil do mě klid, jaký jsem dosud neznala. Poprvé v životě jsem měla dojem, že jsem tam, kdy bych měla být. Bartabas nespěchal. Nenaléhal na mě. Nečíhal na mou odpověď. Ani se neodstřihl. Klidně čekal, jak se rozhodnu. Bylo na mně, co udělám. Co řeknu. Snad poprvé v životě. Polkla jsem.

Tady bych uměla žít, vydechla jsem.

To chápu, řekl s vážným obličejem. A jsem rád, že se vám tady líbí. Můj dům se na vás začíná těšit.

Já na něj taky. Teď už ano.

Mohla jsem zůstat zticha. Teď a taky v autě. Matejův rozhovor s Bartabasem by jistě dopadl jinak. Nějak. Srovnali by se. Byli přece profesionálové, oba dva. Matejovi by zůstala alespoň hrdost. Možná raněná, ale nějaká přece. Více by bojoval. Takhle to nestihl. Zradila jsem ho rychleji než oblíbenou značku kávy, když nám dojde. Ano. Přece jen i já mám nějaký talent. Nedělat si zbytečné starosti s bezperspektivními vztahy. Ano. Cikáně, které neokrádá mrtvoly jen tehdy, když žádná není k mání.

Můžu se nejdřív opláchnout?

Ale jistěže, usmál se stařec. Času máme habaděj. Záběr jenom jeden.

III

Pozval mě na procházku svým panstvím. Dlouho neříkal vůbec nic. Na nic nepoukazoval. Nic mi nepodsouval. Jeho majetek byl impozantní. Jenom jedním směrem jsme kráčeli přes půl hodiny. Do mluvení se dal až na zpáteční cestě.

Při pomyšlení na nějaké focení zuří. Zlobí se sám na sebe. Nechápe, proč s něčím takovým vůbec souhlasil. Jenomže starý Bartabas je už jednou takový. Když slovo dá, tak je i dodrží.

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že mluví o sobě. Ve třetí osobě. Byla jsem z toho tak zmatená, že mi zpočátku smysl toho, co říká, zcela unikal.

Slečna si usmyslela, že bude fotografovat jeho! Ne jenom jeho koně, ale rovnou jeho! Není nic protivnějšího než zvěčněná samolibost.

Samolibost?

Ale jistěže! A hned dvojí. Jedna před, druhá za aparátem. Anebo si snad opravdu myslíte, že do jedné fotografie vměstnáte člověka?! Sakumprásk?

Jenomže…

Je na světě dost dlouho na to, abych vám uvedl na sta příkladů toho, jak někdo tvrdil, že podle fotografie se dá poznat, co je, nebo co byl zač člověk na ní vypodobený. A zná taky tisíce lidí, kteří se nechali fotografovat jen proto, aby si je svět pamatoval hezčí, moudřejší a třeba i vyšší a štíhlejší, než ve skutečnosti byli. Ne. K fotografování nemá pražádnou důvěru. Takhle ho rozzuřit dovedou jenom koně! Tak už o tom nemluvme. Udělejte to, ať to máme za sebou.

Přiblížili jsme se ke koňské ohradě. Volně pobíhající zvířata přiběhla jako na zavolání.

Postřehla jste, že já jsem taky Cikán? přešel zničehonic do první osoby.

Ne, musela jsem říct popravdě, nevšimla jsem si.

Na koních je pořád na co koukat, přešel k dalšímu tématu bez jakéhokoliv předělu. Mí hřebci z plemene nonius za posledních dvacet let vyhráli všechny dostihy, na které si umím vzpomenout. V Evropě. V Americe. Do Ruska se dostihový sport vrací taky. Rusové jsou dobrá klientela. Víte, že vůbec nesmlouvají? Oč méně mluví, o to více platí.

Odmlčel se. Strčil ruce do kapes. Jal se je prohledávat.

Když se ten váš mužský cestou v autě přiznal, že o koních nic neví, měl jsem sto chutí zamordovat ho. Polil mě studený pot, když jsem si představil, že mu budu muset vysvětlovat, jaký rozdíl je mezi hřebcem a valachem…

A je to důležité?

Chtěl jsem mu vrazit pěstí do hrtanu. Nemyslím to obrazně. Nebylo by to poprvé v mém dlouhém životě. Jestli jsem vůbec kdy pociťoval výhodu toho, že jsem Cikán, pak v takových chvílích. Když bylo zapotřebí konat, konal jsem. Tentokrát jsem se ovládl. To je jedna z nevýhod vysokého věku. Jedna z mála. Škoda. Mohl jsem teď mít lepší náladu.

Opět se odmlčel. Tentokrát nadlouho. Z kapsy u vesty postupně vytahoval kousky suchého chleba. Nechal je ležet v otevřené dlani. Nastrčil ji koni pod tlamu. Několik kousků podal taky mně. Bázlivě jsem je držela konečky prstů. Nesouhlasně zavrtěl hlavou. Mou ruku uchopil do svých. Udělal mi z dlaně mělkou misku. Kostku chleba vložil doprostředka. Vsunul ji mezi trámy hrazení. Když se horký koňský dech a pak jeho něžně hebká tlama dotkly mé pokožky, ucukla jsem. Bartabas mou paži držel pevně. Můj první dotek s koněm byl suchý a příjemný. Ano. Něžný. Vzrušující. Když zvíře opět zafunělo, zase jsem sebou trhla.

Odkud víte, že jsem cikáně? snažila jsem se své očarování a zároveň strach zamluvit.

Neodpověděl. Pokračovali jsme v krmení koní. Pak mě jemně uchopil za loket. Vykročili jsme směrem k domu. Po pár krocích jsem se zastavila. Zřejmě vycítil, že se mi tohle vodění bez vysvětlování přestává líbit. Volnou rukou ukázal směrem, kde nebylo na obzoru nic, jenom vysoký živý plot oddělující jeho pozemek od zbytku světa. Usmál se. Gestem mi naznačil, abych jen šla. Abych se nebránila. Mé nohy ho poslechly. Ano. Byly to nohy. A snad i zbytek těla. Já ne. Za rohem byl rozlehlý skleník. Otevřel prosklené dveře. Ovanulo nás příjemně vlhké teplo. Byla to oranžerie. Přede mnou dozrávaly tisíce zářivých pomerančů a taky citronů.

Neuvěřitelné, hlesla jsem. Tady, v Tatrách…

Když jsem tenhle statek před dvaceti lety koupil, v těchhle rámech nebyl kousek skla.

Ve vzduchu se vznášela příjemná nahořklá vůně. Ze stromů nad našimi hlavami visely oranžové a žluté plody. Na skla tvořící šikmou střechu skleníku se snášely první sněhové vločky. Listopad za okny náhle působil slavnostně i chmurně zároveň.

Oba vás chtěl zabít.

Jeho ranou do chřtánu a mě jak?

Jedem. Dýkou. Holýma rukama, ušklíbl se.

Proč?

Několik desítek let nebyl se ženou pod jednou střechou sám.

Proto jste nás chtěl zabít oba?

Nejdřív ne. Pak ano. Ona to změnila. V jediné chvíli.

V které?

Koukala se oknem a jeho napadlo, že takhle se dokáže tvářit jenom člověk, který se nebojí svého strachu.

… nebylo to tak vždycky.

Právě proto to na něj udělalo takový dojem.

Teď mě už nezabijete?

To se ještě uvidí. Svého soukromí si cení nade vše. Ale nechci, abyste to chápala jako vyhrůžku. Celý život to tak dělá, usmál se a vzápětí se odmlčel.

Jaký je rozdíl mezi valachem a hřebcem? zeptala jsem se, protože když mluvil, bála jsem se ho méně.

Valach je hřebec, který byl vykastrován, odpověděl mimoděk. A pokud jde o ten záměr…

Zabít nás?

Ten, přikývl. Doufám, že to neberete nijak osobně.

To se dá?

Ale jistěže! Krom toho, člověk, který vás doporučil, řekl, že přijedou profesionálové.

Vešli jsme do domu. Nasměroval mě do pokoje pro hosty.

Odpočiňte si, usmál se na rozloučenou. Já zatím rozdělám oheň.

Focení bylo dohodnuto na pátou.

V koupelně pokoje pro hosty jsem konečně osaměla. Udělala jsem první z věcí, které jsem nutně udělat potřebovala. Dala jsem se do pláče. Vybrečela jsem se opravdu hezky, opláchla obličej, usmála se na svůj obraz v zrcadle. Koukla jsem se oknem ven. Na západě se rýsovala temná hmota štítů na prosvětlené obloze. Na pravou půlku Tater dosedl sněhový mrak. Těžký a pochmurný, i když z něj padaly vločky lehounké a křehké jako dětský smích. Ještě nikdy jsem nebyla v koupelně s výhledem jinam než na stěnu sousedního domu.

Já přece potřebuju žít, kňourala jsem s čelem opřeným o okenní sklo. Proč se můžu na tuhle krásu jenom bezmocně dívat? Jako nějaká moucha, která nestihla zazimovat?

Odtrhla jsem se. Běžela se podívat na svůj mobil. Signál neměl. Ale čas ukazoval. Bylo skoro pět. To, že jsem byla bez signálu, mi v té chvíli jako problém nepřipadalo. Raději jsem se šla ještě jednou opláchnout. Seběhla jsem do haly. Venku se mezitím udělala úplná tma. Polena v krbu hořela vysokým jasným plamenem. Po tapetách a nábytku tančily mihotavé stíny. Mezi špičatými stíny plamenů se nápadně vyjímal jeden s velkou hlavou a širokými rameny. Pan Bartabas stál u ohně, obrácen zády k němu a kochal se svou náhle mužnou podobou promítanou na protější stěnu. Anebo si jenom hřál záda. Ano. Zůstala jsem stát na dolním schodu a zřetelně jsem cítila, jak mě moje opatrnost opouští. Přistihla jsem se u toho, že se v jeho přítomnosti začínám cítit bezpečněji, než jsem kdy zažila. Ohlédla jsem se kolem sebe. Chlap s takovým vkusem mě přece nenechá zprznit svému štolbovi, nebo koni.

V jednom ze tří mohutných křesel rozestavených kolem krbu seděla mladá žena. Zahlédla jsem jenom její ruku položenou na opěrce.

Předpokládám, že dámy se znají, poznamenal Bartabas, když jsme do křesel usedli taky.

Nemýlil se. Tou mladou ženou byla Zu.

Nevím. Snad to mohlo působit jako výjev ze starého anglického románu pro slečny. Ve skutečnosti to byl sprostá intrika. Alteho intrika. Ano. Šlo o jeho rozvod s Helenou. Ta nabídku, kterou udělala mně, udělala taky Zu. V jejím případě jako protihodnotu nabídla vilu na Palisádách. Naši vilu, jak jsem říkávala, když jsem ještě směla bydlet na Vysoké 43. Po fiasku, které utržila u mě, šla rovnou za Zu. Je mi líto, že si mou žádost o čas na rozmyšlenou vyložila jako odmítnutí. Vůbec jsem to tak nemyslela. Ano. Potřebovala jsem si ve své ubohé nesvéprávné hlavě probrat všechny možnosti. Zjistit, jestli bych z toho nemohla vytřískat víc než jen jednopokojový byteček. Proto jsem ji pak pro jistotu vyhledala, abych jí to oznámila. Popud mi k tomu dal právě Alte. Svou protinabídkou. Ano. Jí jsem taky nedůvěřovala. Ale myslela jsem si, že pro mě bude přiměřenějším protivníkem, kdyby se pak něco podělalo. Alte mi stejně zůstal v záloze. Ano. Parazit. To není rasová záležitost. Je to sociální tik.

Pan Stankaj je můj dávný známý. Jeden z mála, kteří jsou ještě naživu. To zavazuje, usmál se, když naše vzájemné udivené rozhořčení dostoupalo ke svému vrcholu. Odmítnout jeho prosbu jednoduše nešlo. Omlouvám se, dámy.

Prosba toho sviňského prasáka byla tak prostá! Ano. Pohlídat Heleniny svědkyně, dokud rozvodové řízení manželů Stankajových neskončí. Aby u soudu namísto svědectví a průkazných výpovědí zbyla jenom Helenina tvrzení. Zařídit, aby za těchto okolností byli rozvedeni napoprvé, bylo pro Alteho hračkou. Nehledě na to, že za takové situace Helena jako navrhovatelka se svými majetkovými požadavky shoří na celé čáře. Ano. Bylo na něm co obdivovat. Ano. Všechno to, co na něm bylo tak lehké nenávidět. Uklidil nás pro jistotu. Nikdo na světě by nás nehledal uvězněné na statku starého podivína v Tatrách. Bez mobilního signálu, ke všemu. A v mém případě taky dobrovolně. Protože Zu Heleninu nabídku přijala bez jakéhokoliv přemýšlení. Ano. Ona žádný sociální tik neměla.

Má nás přečtené parádně, utrousila Zu, když jsme osaměly.

Hnusák hnusný.

Prasák sviňský.

Hnusák prasácký, ulevovaly jsme si dobrých deset minut. Zdálo se mi, že Zu má z našeho setkání radost. Ano. Možná jsem se radovala jenom já. Naslouchala jsem jí. Štěbetala. Nechápu proč. Ale těšilo mě to. Ji sem ten hnusák sviňský prasácký dostal na příslib Steinwaye z roku 1911 vyrobeného přímo v manhattanském loftu na Varick Street. Nelhal.

Mohla jsem snad odolat? spráskla Zu rukama, když dohrála. Ano. Rachmaninova, jeho koncert No. 2, co jiného?

Pod oknem umístěným v průčelí domu stál nádherný nástroj, černý a elegantní jako pravý džentlmen. Ano. Takové přirovnání vyznívá poněkud rasisticky. Jenomže je to pozitivní segregace a pak — cikáně si to dovolit může. Jen co nám Bartabas vysvětlil, že by byl rád, kdybychom se u něj, nehledě na okolnosti, za kterých jsme se sem dostaly, cítily příjemně, požádal o svolení vzdálit se.

Je Matej v pořádku? zeptala se Zu.

Překvapilo mě, že tahle obava nenapadla mou hlavu. Ano. Jenom překvapilo, protože žárlit na Zu jsem se pořád ještě neodvažovala.

Omlouvám se, snad jsem byl k němu laskavý jen nepatrně, ale ve svém věku raději dělám z lidí hlupáky, než bych se s nimi musel sbližovat. A pak — nepotřeboval jsem ho tady. Byl jenom prostředkem, jak sem dostat vás, slečno, usmál se na mě.

Takže ta roztržka v autě…

Ne, nebyla to žádná komedie ani fraška. Na takové taškařice nemám žaludek, ve svém věku. Opravdu jsem měl chuť zabít ho.

Ale…

Teď je v pořádku, spěchal uklidnit vyděšenou Zu. Nechybí mu nic. Je ubytován v nejlepším tatranském hotelu.

Jste podlý, pane Bartabasi! zasyčela Zu.

Jenom se neukvapovat, prosím.

Nemůžete nás tady držet věčně.

Ale to víte, že můžu, rozesmál se s chutí, uklo-nil se a odešel.

Zu pořád seděla u klavíru. Nehýbala se. Neříkala nic. Pak zničehonic položila prsty na klávesy. Vznesl se zpod nich líbezný akord.

Nádhera, vzdechla. Povídej. Jak vypadá?

V první chvíli jsem zůstala bezradně civět na klavír. Nebylo mi jasné, co na něm mám popisovat. Vypadal přesně tak, jak všechna černá křídla, u kterých kdy Zu seděla. Pak mi konečně došlo, že mě žádá, abych jí vyprávěla o našem hostiteli. Ano. Vyšla jsem ze cviku.

Vypreparovaný starý kakadu.

Až v té chvíli jsem si uvědomila, že ke krémově bílým kalhotám, tmavomodrému saku se stojatým límcem, vše z čisté vlny, a bavlněné citronově žluté košili si vzal sytě pomerančový hedvábnýšátek.

Opravdu nevím, jestli je čistokrevný klaun, nebo…

… dokonalý dandy, šeptla Zu okouzleně. Tebe přivezl Matej?

Ano.

Mě Alte, zasmála se Zu. Takhle jsme si nevyjeli ani nepamatuju. Za tu dobu, co jsme se… Co jsi odešla z naší vily, chodíval zřídka. Pokaždé z něj byl cítit tvůj parfém.

Promiň.

To nic. Neměla jsem tě vyhodit.

Musela jsi to udělat. Kvůli…

Musela. I když to bylo kvůli hlouposti.

Kvůli mně si starosti dělat nemusíš, chtěla jsem říct.

Taky že nedělám. O sebe mám strach.

Ano.

Nejvíc jsem na to doplatila já. Alte mi o bytu pro tebe řekl.

Proč?

Donutila jsem ho. Vždyť to byl můj nápad. Jinak bych strachy o tebe umřela. Řekl mi taky o tom, jak ho Helena chodívá k tobě hledat.

Ano. Jednou to udělala.

Dvakrát nejméně.

Podruhé přišla s vínem. A s nabídkou.

Řekla, že jsi ji odmítla.

To se spletla. Jenom jsem si chtěla promyslet…

… svou cenu? Pejo! Dobře víš, že darovanému koni se na zuby nehledí. Máš to tam hezké.

Byla jsi v mém bytě?

Pořád je to Alteho byt, na to nezapomínej. Zrovna tak, jako je naše vila, až do chvíle poslední splátky, taky prakticky jeho. Vzal mě k tobě několikrát. Doufala jsem, že nás tam najdeš.

Proč?

To máš za Mateje.

Ty ho…

… to nevím. Ale musíš uznat, že ukrást si ho jen pro sebe by od tebe férové rozhodně nebylo.

Mlčela jsem. Zu vstala. Vykročila ke mně. Kráčela jistě a uvolněně. Stála jsem tam jako ztuhlá. Ano. Jako nanuk, například. Pohladila mě po obličeji. Prsty přejela přes čelo, nos až k bradě. Nakonec ukazováčkem brnkla o ucho. Jako když jsme ještě byly děti a chtěly jsme se po hádceusmířit.

Mateje ti neodpustím. Kdyby nebylo tebe, možná mě mohl po Alteho invazi vrátit do života.

Ano.

Netvař se tak tragicky, nadzvedla mi levý koutek zlehka a něžně. Žádné drama z toho dělat nemusíme. Dobře?

Ano.

Vrátila se ke klavíru. Pohladila jej.

Nemusel mě přemlouvat, usmála se a sedla si tak, aby se znova mohla pustit do hraní.

Řekl ti o tomhle nástroji?

Řekl mi to, až když už jsme byli tady. Ještě i teď bych s ním šla třeba na kraj světa. Jednoduše jsem nasedla do auta a až pak jsem se dozvěděla, kam jedeme.

Myslela jsem, že ho nenávidíš.

… tohle je skutečně dobrý nástroj, prohlásila zasněně, když dohrála. Jistěže ho nenávidím. Jenomže to neumím nějak prakticky využít.

Kde je teď?

Vrátil se zpátky do Bratislavy. Zítra ráno mají rozvodové stání. Proto jsme tady.

Co budeme dělat?

Zu pokrčila rameny. Vytáhla jsem svůj mobil. V naději iracionální povahy jsem do něj vyťukala číslo 158.

Zuzano, vy jste našemu milému cikáněti neřekla, že na mém statku jsou mobilní telefony zbytečné? zahalasil náš hostitel ze dveří.

Kam jsi chtěla volat? Matejovi?

Na policii.

Jsem ráda, že nejen já jsem tak naivní.

Myslela jsem, že jsi tady dobrovolně.

Teď už ano, ušklíbla se. Co jiného mi zbývá?

Vy můžete všechno? Obrátila jsem se k našemu hostiteli-vězniteli.

Pokud si partner řekne rozumnou cenu, nejdřív se snažím dohodnout, jal se vysvětlovat a zároveň oživovat skomírající plameny. Jenomže tahle dohoda nestála mnoho. Dokonce i jinak environmentálně málo citliví majitelé mobilních sítí mají pro ušlechtilost mých koní veliké pochopení.

Co mají koně společného s tím, že si odtud nemůžu ani zavolat?!

Vlnění, kterým se mobilní signál šíří, je zneklidňuje. Na rozdíl od lidí jsou to skutečně vnímavá stvoření. Ale přišel jsem vás pozvat ke stolu, dámy. Račte mne následovat.

U stolu posluhovala stará paní. Neřekla jediného slova. Bartabas se k ní taky neobracel. Zjevovala se a mizela v dokonalé souhře s rytmem večeře. Krmě byla excelentní. Krémová polévka z japonské dýně Hokaido. Jelení ragú, k tomu květákové pyré. Jako moučník byla podávána místní specialita — kreple s povidly. Z vloček zvečera tu a tam poletujících se vyklubala skutečná vánice. Moje zuřivost někam vyšuměla. Po večeři byl podáván grog. Zu jej popíjela u klavíru a zlehka u toho brnkalado kláves.

Ať vás ani nenapadne dotknout se jí, řekla vážně v přestávce mezi dvěma skladbami.

Bartabas se jenom zasmál a přiložil do ohně. Vy mi lichotíte, slečno Zu, řekl, když se zase narovnal.

Mám návrh, vyhrkla jsem prudce, v náhlém poryvu fantazie. S naivitou dítěte, kterému se líbí představa, že plameny v krbu tancují tak, jak stíny na zdi pískají. Dopijeme, krb necháme vyhasnout, vy nás necháte odvézt do hotelu a na celou tuhle epizodu si uchováme jen příjemné vzpomínky.

Obávám se, že to nebude možné, mírně zavrtěl hlavou staroch.

Tak na ni zapomeneme, zvolala jsem v prudkém záchvatu zuřivosti.

Ano. Když jsem tohle všechno, od koní až po pomeranče nemohla mít jenom pro sebe, žádný půvab to pro mě nemělo.

Pana Stankaje znám dlouhá léta. Nikdy jsem o něm neměl zvlášť vysoké mínění. Jenomže má mé slovo. Obávám se, že zrušit jej nebude chtít.

Proč o sobě mluvíte ve třetí osobě?

Dává mu to pocit, že se ho to netýká. Ale tentokrát jsem nemluvil o sobě. Pan Stankaj je ničema k pohledání. Takoví, když jde o jejich prospěch, bývají obzvláště nesmlouvaví.

Necháte nás zazdít zaživa?

Ve dveřích stanula stará paní.

Telefon, zaševelila suchým hlasem.

Jako by promluvila nějaká odumřelá rostlina. Suchý strom. Bartabas se za ní ani nepodíval. Jenom se omluvil a vzápětí vzdálil.

Opět jsme osaměly. V krku jsem měla knedlík veliký a zuřící jako lední medvěd. Ve vztahu k Zu to pro mě byl dosud nepoznaný pocit.

Zu…

Pejo…, vyhrkla v tom samém okamžiku.

Pak pokračovala. Zuřivost mě opustila. Stačilo vidět, jak je Zu vyděšená.

Požádáš o další pohár.

Ano. Ale budu opilá. Bude mi špatně.

Vypít jej nemusíš. Jenom řekneš, že je ti špatně. Poblít mu to tady taky nemusíš, ale možná by to bylo přesvědčivější.

Takže mi přece jen bude špatně?

A já ho požádám, aby nás nechal odvézt na pohotovost. Nebo alespoň zavolal lékaře.

Když odmítne?

Musí ti být tak špatně, až se poleká, že mu tady chcípneš.

A když doopravdy chcípnu?

Zabijeme ho. Jako psa.

Jako psa slečny Vrbenské?

Přesně tak.

Ano. To se nám ale nepovedlo.

Tentokrát se to povede. Ty ho budeš jenom držet. Udělám to sama, řekla Zu tiše a mně bylo jasné, že nežertuje.

Byla v polovině druhé věty Rachmaninovova koncertu No. 3 d moll, když se Bartabas do haly vrátil. Tiše usedl do křesla a soustředěně naslouchal. Nechal doznít i poslední tón. Pak plynule navázal na náš hovor tam, kde jej jeho domácí přerušila.

Líbilo by se jí to?

Prosím?

Být zazděná zaživa.

Snášela by to statečně. Pejo snese hodně.

Vzrušuje ji tahle představa?

Snad. Hlavně by mohla trpět. My ženy milujeme, když máme důvod plakat. Pláč vůbec milujeme. I bez konkrétního důvodu se mu dovedeme oddat přímo nábožně. Můžete jí dolít? Zu položila svou dlaň na Bartabasovo vychrtlé předloktí.

Jistěže. Jenomže to neudělám.

… poslouchal jste?

Zuzano! Oba přece dobře víme, že jsem příliš starý, unavený a bohatý na to, abych nehrál fér. Má ješitnost je opravdu to poslední, na čem mi záleží.

Kromě koní.

A citrusů.

Takže?

Žádné středověké mrzačení nálady.

Nezazdíte nás?

Udělám vás na sobě závislou.

Jak prosím?

S největším potěšením.

A Pejo? Co uděláte s ní?

Ta je přece závislá na vás. Co jí poručíte, to udělá.

Předpokládáte, že se stanu vaší milenkou?

Již se stalo.

Jakže prosím?

Všechno začíná tady, poklepal na její alabastrově bílý spánek.

Zu neuhnula. Ano. Mluvili o mně. To mi stačilo. I když se u toho tvářili, jako bych tam ani nebyla. Jenomže právě takhle jsem se cítila nejlépe. Nejpřirozeněji. Ano. Parazit se opět jednou chystal zabydlet.

Vešla stará paní. S karafou kouřícího grogu. Nalila. Všem. Bartabas nepil. Jenom si o pohár hřál své suché dlaně. Širokými lopatkovitými prsty s kůží křehkou jako hedvábný papír obepínal pohár z hrubého skla. Bylo na něm vidět, jak mu teplo sálající z nápoje i poháru dělá dobře. Zu hrála na klavír a každou chvíli si z horkého grogu upila. Ano.Snažila jsem se opít co nejdřív. Bartabas měl pravdu. Byla jsem na Zu závislá. Po několikaměsíční absenci jsem její přítomnost vnímala nesnesitelněintenzivně. Vdechovala jsem ji. Prostupovala mnou spolu s aromatem a horkostí grogu. Ano. Grog v tom byl nevinně.

Snažila jsem se na Zu nezírat a zároveň nepropást signál, kterým mi naznačí, že mám konat. Představovala jsem si, jak starce povalím k zemi. Byla jsem odhodlána kleknout mu na hrudník. Slyšela jsem jeho chroptění. Praštění jeho kostí. Soustředila jsem se na to nejdůležitější. Ano. Musím mu chytnout ruce. Přemítala jsem, kolik síly mu v nich ještě zbylo. Ano. Jenom zvracet se mi nechtělo. Grog mi vyloženě chutnal.

Chci pryč, řekla Zu náhle, hraní přerušila uprostřed nádherně klenutého motivu.

Zůstala jsem jako nahá. Jako přistižena v nějaké intimní situaci. Staroch chvíli neříkal vůbec nic. Pak se jenom usmál a pokýval hlavou. Zazvonil. Pak ještě jednou. Ve dveřích stanul jeho šofér. Pod levým okem měl monokl. Na čele náplast.

Přejete si, pane Bartabasi?

Můj řidič je vám k dispozici, vstal a vychladlý pohár položil na krbovou římsu. Slečnu Zuzanu odvezete…

Do hotelu, řekla Zu tak krotce a tiše, až mě to zamrzelo. Věděla jsem totiž, co to znamená: chce jet za Matejem.

IV

Zu odešla. Ano. Rozbolelo mě celé tělo. Poté co Bartabase požádala, aby ji odvezl do hotelu, se všechny mé svaly napjaly. Byla jsem připravená. Jako python. Škrtič. Nebo mamba. Nebo třeba škorpion. Zabít kohokoliv, kdo by jí chtěl ublížit. Odporovat. Sebe nevyjímaje. Jen co zvuk ujíždějícího motoru utichl, pocítila jsem obrovitánskou únavu. Ano. Zklamání taky. Perfidní staroch se z démonického věznitele změnil v galantního dědulu. Všechny svaly v mém těle ochably. Soustředění pominulo. Ano. To se státnemělo.

Bartabas přistoupil k oknu, kterým jsem hleděla do noci. Otevřel je a do tmy zašeptal — dobrou noc. Do pokoje se vedral vlhký chlad smíšený s vůní tlejícího listí. Stařec z kapsy županu vytáhl dálkové ovládání. Namířil jím do temnoty. Noc za oknem zčernala úplně.

Dobrou noc, zopakoval do té hluboké tmy a okno zavřel. Dobrou noc, cikáně.

Ráno bylo za oknem bílo. Nejdřív jsem si mys-lela, že tam sněží. Byla to mlha. Bartabas popošel k oknu. Otevřel je. Ranní vzduch voněl veskrze jinak než ten noční. Chlad nesnáším, jenže tohle byl… No, byl ověžující. Ano. Barta-bas opět vytáhl dálkové ovládání. Namířil jej domlhy.

Dobré jitro, zaševelil jako nějaký kouzelný keřík a celý se u toho zatetelil.

K snídani přišel ve starém sepraném triku. Přes trčící lopatky se táhl vybledlý nápis. Proč hned mys-let na sebevraždu, oznamoval. U kávy jsem se ho zeptala, proč si mě tady nechal, když…

… jsem nic vaším směrem nepodnikl?

Ano.

Trošku se do vás zamiloval, to je pravda. Do vašeho přidrzlého obličejíčku. Do vašeho nerozhodného hrudníčku. A taky — Zuzana mě včera požádala, abych se zdržel všech nepředložeností. Snad na to budete pamatovat také.

Položila jsem si ruku přes prsa. Ano. Posledním větám jsem nerozuměla. Myslela jsem, že tím, že mě tady nechala, napospas tomuto senilnímu krotiteli noční temnoty a ranní mlhy, ztrácí předešlá úmluva svou aktuálnost. Chtěla jsem se ptát, jenomže on byl zcela zaujat topinkovačem. Mluvil, jenomže jakoby jen pro sebe.

Za jeho mladých časů se mužskému jako byl on říkalo děvkař. V praxi to znamenalo, že ojebal všechno, co před ním neuteklo na strom.

Líbí se vám mluvit takhle? Sprostě?

Překvapeně ke mně vzhlédl. Ano. Zapomněl, že tam vůbec jsem.

Vám se moje malinkaté kozy líbí?

Nemluvte takhle. Sprostě, ušklíbl se. Nekřivděte jim. Jsou krásné.

Nerozhodný hrudník! Takhle mě ještě žádný chlap neponížil.

Jenom pokrčil rameny. Z topinkovače konečně vyšťoural krajíc osmahlého chleba. Natřel jej džemem. Byl skutečně dobrý. Pravý pomerančový.

Tohle je marmeláda z vašich pomerančů?

To není žádná marmeláda! zavřískl uraženě. Jsou v tom jenom pomeranče a mandarinky. Žádný cukr, žádná chemie. Nejdůležitější je, aby měly dostatek světla a tepla. Tady v Tatrách jsou po tři čtvrtiny roku dny velice krátké. Proto jim pomáhám. Svítím jim dlouho do noci. Za dnů, jako je dnešní, je to pro ně životně důležité. Zaťukal na ovladač ležící u šálku s bílou kávou.

Vzpomněla jsem si na Mateje. Na to, že noc strávili společně se Zu. Ano. Zatoužila jsem být s nimi. Dívat se na to, jak se k sobě chovají. Měla jsem je ráda. Oba. Ano. Byla by to dvojí radost, kdyby to bylo hezké.

Kolik vám Alte zaplatil?

Alte? Áááá! Pan Stankaj. Neplatil nic. Jenom zneužil slovo, které jsem mu dal kdysi v dávné minulosti. Už tehdy to byl gauner k pohledání. Proč mu říkáte Alte?

Miloval jste někdy někoho?

Zemřela mladá, odsekl mi až příliš pohotově. Alkoholička.

Možná vás opravdu milovala.

Pak jsem jí zavázán, že mě tím příliš dlouho neobtěžovala.

Kolika ženám jste zničil život vy?

Usmál se. Rukou udělal rozmáchlé a neurčité gesto, které mohlo značit jenom jediné — nechce se mi to ani počítat. Nadechla jsem se k další otázce. Zarazil mě.

Nechme té inventury. S mými obrovskými možnostmi a mizerným charakterem je těžké zůstat slušný. To jistě uznáte i bez velkého přemýšlení. Ostatně — většinou si své životy zničily samy.

Jistěže! vyskočila jsem od stolu. Já ji nezabil! To ona mi naběhla na nůž. Ano! Ale desetkrát?!

Tuhle anekdotu znám, zakřenil se pobaveně. Byla by vtipná, kdyby nebyla tak děsivě pravdivá. Když se žena rozhodne trpět, bude trpět, i kdyby kvůli tomu měla přijít vniveč celá její láska, všechny sny a veškeré touhy taky. Zemřela v domově důchodců. Nebo ve starobinci, když se vám to takhle bude lépe rýmovat s obrazem mé nelidskosti. Posílal jsem jí peníze. Nepřijala ani korunu. Měla ráda společnost. Svou společnost. Svou představu o životě. Život žokeje je dřina. Nuda taky. Mění se jenom kulisy. A klisny. Vyhodila mě tři dny po svatbě. Už když jsem si ji bral, pila hodně. Šarmantně, vesele, ale hodně.

Vešla domácí, aby sklidila po snídani. Na ubruse zůstala jenom mísa se syrovou zeleninou. Nakrájenou na notné kusy.

Ptala jste se na něco? vytrhl se z dřímot nebo možná zamyšlení, když jsem svou otázku položila potřetí.

Ptala jsem se, jestli tady žijete sám.

Jak říká klasik — žiju úplně sám, takže se rozhodně nenudím.

Proč?

Když ovšem nepočítáme mého šoféra, štolbu a domácí, sám. A koně. Citrusy taky, pardon!

Co se stane s tímhle domem, až jednou…

Vím, kam míříte. Už od včerejšího večera přemýšlím o tom, jestli je možné, že byste byla mojí dcerou…

Proto jste se mnou chtěl spát v jedné posteli?

… rozhodně se mi taková představa líbí. A nebuďte upejpavá. Přece víte zrovna tak jako já, že i kdyby k něčemu došlo, jinou než platonickou povahu by to stejně nemělo.

Svou dědičkou mě můžete udělat tak či tak.

Po snídani mě opět pozval na procházku. A ke koním. Mrznoucí mlha vše pokryla drobounkým křehkým jehličím. Zeptal se, jestli mám takové počasí ráda.

Pohleďte na ty stromy!

Náš rodný jazyk takové počasí miluje.

Proč myslíte?

Jinak by pro ně neměl tři pojmenování.

Tři?

Jinovatka, námraza, jíní. Jazyk si v hnusném počasí přímo libuje. Mrznout, křehnout, zábst. Fujavice, metelice, slota. Ano. Máme jazyk do nepohody.

… taky píšete básně?

Jenom mám ráda jazyk. Je to přísně logický systém.

Pohlédl na mě. Se zájmem. Ano. Poprvé. Usmál se. Ano. Pak se dal do hlasitého smíchu.

Původně jsem se vás ptal, jestli máte ráda takovéto počasí.

Počasí nemám ráda vůbec. Žádné. Kromě příjemných slunečných chvil. Ale to není počasí. To je štěstí atmosférické povahy.

Znovu se rozesmál. Něco se ve mně uvolnilo. Tlak klesl. Nervozita pominula. Opět jsem měla intenzivní pocit, že se nacházím tam, kde mám skutečně proč být. Ano. Ještě včera jsem nevěděla, že takový pocit může vůbec člověk jako já mít. Ano. Nebylo v tom nic rasového. Ani sociální tik to tentokrát nebyl. Ano. Začala jsem se usmívat. Byl to pocit, jaký člověk zažívá za příjemných slunečných chvil. Jenom mnohem hřejivější.

Došli jsme ke koním. Krmila jsme je míň bázlivě. Mrkev, tuřín, petržel. Chroustali je jako štolverky. Funěli a kouřilo se jim z hřbetů a nozder.

Jak jste sem nalákal Zu?

Když mě pan Stankaj… Proč mu říkáte Alte?

Alte Schweine. Starý prasák. Sviňský hnusák. Hnusný prasák. Alte. Největší, jakého jsme kdy potkaly. Dokud jsme nepotkaly vás.

Taky mu tak budu říkat. Má to v sobě kouzlo paradoxu.

Chtěli jsme mluvit o tom, co Alte nabídl, abyste nás uvěznil, než ho rozvedou.

Nemusel nabízet nic. Není pro mě většího potěšení než zhatit ničemovi jeho plány.

Za našimi zády stanul Bartabasův šofér. Vysoký. Štíhlý. Mírně shrbený. V černém obleku na bílém mlžném pozadí připomínal zkřehlého havrana.

Dobré ráno, pane Bartabasi.

Jozefe!

Čekala jsem jenom špatné zprávy. Nebo ještě horší.

Přijel pan Stankaj.

Proč, proboha?

Chce s vámi mluvit.

V naléhavé věci?

Použil slovo — důležité. A pak ještě několik nespisovných výrazů.

Starý muž se na chvíli zamyslel. Pak jeho obličej roztál v zářném úsměvu.

Řekněte mu, že se uvidíme v hotelu.

Ehm…

Jozefe?

Možná by neškodilo nechat ho malinko vychladnout.

V

Cestou do hotelu mezi námi nepadlo ani slovo. Ano. Nebylo to nutné. Já jemu důvěřovala, on věděl, že se mnou může počítat. Personál Bartabase uvítal velkolepě. Jako knížecího následníka, papeže nebo Ježíše Krista osobně. Nabídl mi rámě. I já jsem tedy schytala svou dávku obskurností. Překvapilo mě, jak dobře jsem to přijala. A taky zvládla, což mi cestou ke stolu můj tutor pobaveně pošeptal. Za stůl jsme zasedli jako první. Já po Bartabasově pravici. Ano. Ostatní přítomní se rázem octli v opozici. Matej a Zu. Alte a Helena. Na přítomných mužích jsem viděla, jak se ze všech sil snaží přijít na něco, čím by mi dali najevo, že tohle mi jen tak neprojde. Jenomže Bartabas jim moc času na nějaké přemýšlení nedal. Najednou byl svižný jako nějaký kung-fu stařík.

Můžu společnosti nabídnout něco příjemně jiskřivého na zjemnění chuti? zeptal se vrchní Šimon, vynořivší se bůhvíodkud, sotva všichni seděli.

Přines nám spišskou, Šimone, zaskřehotal Bartabas.

S pepřem? usmál se číšník.

Jak jinak!

A pro dámy…

… taky, rezolutně mávl rukou náš hostitel a na společnost sedící kolem stolu se široce usmál. Dobře vychlazená spišská borovička s pepřem spraví i ten nejvyděšenější žaludek. Bez ohledu na to, jestli jej vyděsil někdo, něco, nebo se strachy vyděsil sám.

Dokud si Bartabas s vrchním neodbyli rituální konverzaci o počasí, nemocech a neutěšeném stavu světa, nikdo ze sedících u stolu ani nepípl. Zunaslouchala soustředěně a vážně. Alte se příšerně kabonil. Matejovi se chvěla křečovitě sevřená čelist. Měl ji zadrátovanou. Helena mu na ni vyděšeně civěla. Já taky, protože jsem si toho všimla až teď. Vrchní Šimon pokynul číšníkovi stojícímu u dveří do kuchyně. Kluk stál vzápětí u stolu. S ledově vychlazenými kalíšky průsvitné pálenky. Voněla jako desetihektarový jehličnatý les. Číšník před našima očima namlel do skleniček černé koření. Nechápu, jak mohl vědět, co má přinést. Konverzaci vrchního s prominentním hostem slyšet jednoduše nemohl.

Tohle se pije na jeden doušek a do dna. Neváhejte. Než pepř sedne ke dnu, ať je to ve vás, poučoval nás Bartbas a pozvedl svou sklínku. Na krásu našich koní a rychlost našich žen!

Nikdo z přítomných se tomu vyčpělému a ob-hroublému vtípku nezasmál. Já taky ne. Ano. Nemám smysl pro humor. Ale ještě včera bych jej považovala za nechutný. Nestoudný. Tam, u stolu, po Bartabasově pravici, jsem se zlobila na ostatní, že se mu nesmějí.

Tak, mlaskl jazykem Bartabas, když dopil a obrátil se k Altemu. Co máme v hlavním městě nového, pane Stankaj?

Oškubal jste mě.

Ale no tak! Proč hned taková silná slova, příteli! Když hrajete vysokou hru, riziko je, pochopitelně, taky vysoké. Nedopustil jsem se žádné podlosti, s níž by vaše podlosti soupeřit nemohly.

Můžete nám říct, jakou šarádu to s námi hrajete? zavrčel Matej.

Vás jsem podcenil, milý pane, obrátil se Bartabas k Matejovi. Ať je vám to útěchou.

Co mě na tom má jako těšit?

Kdybych vás přecenil, bylo by to pro vás mnohem horší.

Horší?

Já si s vámi nehraju. Já hraju proti vám. Tak si to v té své zadrátované hlavě proberte. Doufám, že to nebolí příliš, uchechtl se Bartabas zlo-věstně.

Nespoléháte přespříliš na svou beztrestnost? vedl si Matej svou.

Jestli na něco spoléhám, pak je to váš strach. A prodejnost.

Necháte mě zmlátit ještě jednou? Nebovíckrát?

Snažil jsem se dodržet dohodu, kterou jsem měl s panem Stankajem, usmál se Bartabas, zahleděný do dáli nad Alteho hlavou.

Ke koním jsem se ani nedostal! zvolal Matej rozzlobeně.

Vyčítejte to jen a jen sobě, chlape! zrudnul stařec. Vaše roztříštěná sanice mě mrzí. Ovšemzdaleka ne tolik, jako to, že jsem třeba jen na chvíli souhlasil s nápadem pustit nýmanda, jako jste vy, ke svým koním.

Tak proč…

Dohoda byla, že vás budu mít pod kontrolou. Když jsem na ni kývl, netušil jsem, že záměr pana Stankaje je tak…

… podlý, doplnila Zu pohotově.

Ano. Uboze nízký, přitakal Bartabas.

Jenomže o žádném násilí řeč nebyla.

Chcete mi radit, jak se mám chovat ke svým hostům, pane Stankaj?!

Jste starý darebák, procedil mezi zuby Alte.

Jsem. A? My dva si v tomto ohledu rozhodně nemáme co vyčítat.

Ztratila jsem se, tiše zašeptala Helena.

Vděčně jsem k ní vzhlédla. Já se ztratila už před hodnou chvílí. Ano. Někde u rozmluvy o počasí. Byla jsem zachumlaná ve svém novém rozpoložení. Cítila jsem se jako nějaké exotické ovoce, kvůli nástrahám transportu uložené v mechu, slámě nebo něčem podobném.

Bartabas se opět věnoval vrchnímu. Rozmluva kolem stolu uvázla, zavládlo tíživé mlčení. Většina to zřejmě beztak uvítala.

Je to na tvou odpovědnost, Šimone, ukončil starý muž poněkud únavné smlouvání o tom, co bude přineseno na stůl. Jak dopadlo vaše rozvodové řízení, paní Stankajová, smím-li se zeptat.

Helena místo odpovědi jenom víc vypoulila oči. A dala se do pláče. Naříkala opravdu profesionálně. S návaly slz, jež jí bránily v dechu, hýkáním a náhradním kapesníkem, který si vyžádala od Alteho.

Veškerého majetku, který do manželství přinesla jeho žena, se zřekl. Vzdal se taky investic spojených s proměnou hřbitova v Kozí ulici na park, odpověděla místo ní Zu.

Týká se to taky vaší rodinné vily, slečno Zuzano? živě zamžikal chlápek po mé levici.

Ano. Vrátil mi ji.

Se splacenou hypotékou?

Ano.

Bezpodmínečně?

Tak to stojí v prohlášení, které tady pan Stankaj u soudu učinil.

Výborně, tetelil se Bartabas. Bylo tam ještě něco?

Majiteli Cafe el Escorial je odpuštěno… Opravdu to tam tak stojí, Mateji?

Ať nám to řekne pan Stankaj, předběhl Mateje Bartabas. Chci, aby to bylo jasné oběma stranám.

Zavládlo mlčení. Jen Helena pořád tiše a vděčně bulila do papírového kapesníku.

Počkáme, řekl Bartabas a pohladil si svou řídce porostlou hlavu.

… je odpuštěno výpalné, vymáčkl ze sebe Alte zachmuřeně.

Nežádal jsem vás o to, odsekl Matej a zarputile se na Bartabase podíval.

O tomhle můžete udělat reportáž, Mateji! Jak se tomu říká? …investigativa. Ano! Můj stařec se dal do zlověstného smíchu, až mi z jeho skřehotání přeběhl mráz po zádech. Mám z tebe radost, Alte!

Alte se rozesmál též. Vlastně to taky bylo spíš skřehotání. Nám nezbývalo nic jiného, než čekat, až ten intenzivní záchvat zdvojené stařecké zloby pomine.

Hosté u vedlejších stolů se mohli domnívat, že ten smích patří mísám s polévkou, jež číšníci právě pokládali na stůl.

Kapustnica, pojmenoval těžkou vůni linoucí se z mís kuchař úctyhodných rozměrů. Polévku nesl důstojně, malý průvod z kuchyně uzavíral. Polévka z kysaného zelí, s domácí klobásou, sušenými švestkami a hříbky. Pane Bartabasi, můžete být klidný. Sám jsem je sbíral.

Štefane! S tímhle velebným břichem ses vláčel po lesích?

Ano, pane Bartabasi. Každý z nás musí pykat za své hříchy.

Jsi svatý muž, rád tě vidím, ale zelňačka? Vždyť jenom tohle mastné oko, co tady plave, mě zabije!

Vyprovokoval jste nás, pane Bartabasi, usmál se vrchní Šimon, který se náhle zjevil vedle Štefana. Řasami třepetal jako gymnazistka u zkoušky, na niž se připravovala opravdu jen trošku.

Máte mě na svědomí, lumpové, šťouchl Bartabas kuchaře do břicha. Ty a taky Šimon.

Pane Bartabasi, náš hotel s vaší přízní počítá nejméně do roku 2050.

To ale budu starší než ty smrky za oknem, Štefane!

S vaší tvrdohlavostí to žádný problém nebude, pane Bartabasi.

Domluveno. Ale samotného mě na tomhle bídném světě nenecháte, syčáci! propustil konečně kuchyňský a obsluhující personál rozmáchlým gestem.

Zelňačka byla opravdu vynikající. Snad proto jsme prvních několik minut stolovali bez jediného slova. První pak promluvil Matej. Polévku jenom srkal ze špičky lžíce. Vypadalo to,jako by Bartabasovu výzvu najednou vzal vážně. V hlase měl opravdu něco protivně rýpavého. Alespoň tak slovu investigativa rozumím já.

Jak jste pana Stankaje přinutil…

… k takové velkorysosti?

Zrovna tak bych to nenazval, ale prosím, ušklíbl se Matej, pokud mu to zadrátovaná čelist dovolila.

Nikdy bych nikoho k ničemu nenutil, mladý muži, zkrotil Matejovu horlivost Bartabas ledovým hlasem. Třeba nám to ale chce říct… Alte, vyštěkl a opět se rozchechtal. To německé slovo ho uvádělo do stavu nekontrolovatelné vese-losti.

Unesl mé děti, odpověděl Alte ještě temněji, než když promluvil naposled. Napřed však počkal, až se starý muž uklidní.

Zděšeně jsme na Bartabase pohlédli. Vzápětí naše pohledy přelétly k Heleně.

Klín se vytlouká klínem, pokrčil Bartabas rameny.

Pane Bartabasi, proboha živýho vás prosím…, zakňučela ta utrápená žena.

Jsou v pořádku, promluvila Zu. Lyžují v Lomnickém sedle.

V Lomnickém sedle už se dá lyžovat?! zvolal překvapeně Matej. Vždyť je teprv listopad!

Jste opravdu takový idiot, mladíku? Bartabas nadzvedl obočí tak vysoko, jak to jen šlo. Jistěže se tam ještě nelyžuje. Proto tam jsou. A aby toho nebylo dost, protože letní sezona již skončila a zimní ještě nezačala, provoz lanovky je omezen. Prakticky tam nejezdí vůbec.

V rámci nezávazného tlachání u oběda nám Bartabas prozradil, proč ho tak pobavila skutečnost, že sviňskému prasákovi Altemu říkáme Alte.

Když mluvím sám se sebou, což je poměrně často, protože když nepočítám personál, většinu dne a roku nikoho u sebe nemám, mluvím k sobě ve třetí osobě. Zatím jednotného čísla. Královský plurál mě příliš neoslovuje. Sám sebe ve třetí osobě oslovuju Alte. V mém věku je to osvobozující, devadesátiletému člověku nemá kdo říct příteli, kamaráde, nebo alespoň hej ty!

Nezasmál se nikdo. Jenom Helena ano. Pak se svého smíchu lekla. Zu jí chytla za ruce. Držela ji, dokud z ní neopadla aspoň část zděšeného napětí. Pak se Helena opět usmála. Nesměle. Než jsme se zvedli od stolu, byla z ní zase jen hloupě a pokorně se usmívající žena s bezbarvým obličejem, která mě mezi prvním a druhým chodem šeptem požádala, jestli bych s ní nezašla na toaletu. Slyšeli to všichni. Nezareagoval nikdo. Dokonce ani Bartabas ne. Že po mně Alte nevyjel, bylo pro mě velice nové a povznášející. Ano. Měla jsem starého pána opět o něco víc ráda. Když jsme se zvedly od stolu, Zu se k nám přidala taky.

Já mu věřím, špitla Helena u zrcadla.

Já ho obdivuju, řekla jsem na to.

Já mu rozumím, pravila Zu, když si osoušela ruce.

To, co jsme si potřebovaly oznámit, byla jen jakási zkouška naší schopnosti postupovat společně, když na to přijde. Ano. Cítily se velmi ohrožené. Na rozdíl ode mě. Jenomže jsem ještě neuměla říkat ne. V té chvíli to ani nebylo zapotřebí. Protože všechny tři jsme věděly, že se o něj dovedeme podělit. Taky za něj bojovat. Protože obětovat se pro něj jsme byly připravené od chvíle, co jsme viděly, jak dokázal zacvičit s Altem.

Opravdu jsou děcka v pořádku? Helena chytla Zu za předloktí ve dveřích z toalety, aby se ujistila, že vývoj událostí pochopila správně.

Bartabas není Alte, odpověděla Zu po chvilce zamyšlení. On by se s nějakým lhaním neobtěžoval.

Děkuju, hlesla Helena a stiskla Zu obě dlaně. A odpusť.

Co ti mám odpouštět?

To předtím. Ty scény.

Najednou mi bylo do zpěvu. Borovička účinkovala.

Pjejon kury pjejon, nemajon koguta…

Přestaň, křikla na mě Zu.

V tu chvíli mi nebylo jasné, jestli kvůli ohledům na Helenu, anebo jí tatínkova oblíbená písnička namíchla doopravdy. Ano. Byl v ní kus pravdy, která vycházela najevo příliš pozdě a za příliš vysokou cenu.

Heleno, půjčila bys mi konturku?

Odkdy ty se takhle lacině krášlíš? překvapeně nadzvedla obočí Zu.

Od doby, co ty chodíš s mým milencem šukat do mého bytu.

Není to tvůj byt.

Ano.

Milenec taky ne.

Vždyť proto s ním taky nešukám.

Tentokrát se dala do smíchu Zu. Vděčně jsem se k ní přidala. Ano. Nebylo mi jasné, proč.

VI

Konečně doma! Proč jste byl tak protivný? zeptala jsem se Bartabase, když nás Jozef přivezl zpátky.

Seděli jsme u krbu. Hleděla jsem do plamenů. Doufala jsem, že si ničeho nevšiml. Slovo domov jsem použila prvně ve svém životě. Ano. Hodně mě to zasáhlo. Nechápu, jak se mi taková neopatrnost mohla přihodit.

Když jsem jako žokej začínal, první, co mě naučili používat, byl bičík. Mým jediným úkolem bylo udržet koně na vnitřní straně dráhy. Bičík se nepoužívá na vlastního koně. Iritují se jím koně soupeřů, vysvětlil mi můj první zaměstnavatel, zasmál se a dodal: a pomalí žokejové.

Bartbas si rozepjal košili. Vychrtlé stařecké rámě bylo počmárané desítkami navzájem se křížících starých jizev.

Celá má záda vypadají takhle.

Představila jsem si je. S bělavými fleky světlé kůže, napjaté vystouplými obratli. Ano. Spíš měsíční povrch než záda živého člověka.

Nejdřív jsem to nechápal. Závodil jsem férově. Ze tří dostihů jsem dva nedokončil. Není nic snazšího než ztratit respekt u koní. Pak jsem to pochopil, ale pořád jsem tomu nechtěl uvěřit. Nakonec se to taky poddalo. Mlátil jsem koně soupeřů přes tlamy. Jak se některý pokusil oběhnout mě z vnitřní strany dráhy, ťal jsem jako smyslů zbavený. Něco schytali i žokejové. Opláceli mi to stejnou měrou. Když někdo mě nebo mého koně udeřil jednou, zpátky dostal trojnásobek. Desetinásobek. Jediná cesta, jak přežít, byla — být nejlepší. Majitelé mladých koní a klisen mě nechávali sedlat své nevycválané poklady. Tehdy jsem se naučil vyhrávat. Za každou cenu. Ještě jsem neodvykl. Opravdu jsem byl protivný?

Ano. Krutý taky.

Starý muž s námahou vstal z hlubokého křesla. Prohrábl oheň. Popošel k oknu. Ovladačem zhasnul v oranžerii.

Dobrou noc, hlesl do tmy.

U snídaně ve svém povídání navázal tam, kde večer přestal. Bez pozdravu. Ano. Dost možná vůbec nespal.

Byl jsem prakticky ještě dítě. Ženy mě zatím vůbec nezajímaly. Chlast, hazard, kouření taky ne. Všechen můj svět byli koně. Měl jsem čtyřicet kilo a nehasnoucí touhu vítězit. Celé dny jsem přemýšlel jenom nad tím, co jim provedu příště.

Natíral si topinku. Pomalu. Mluvil ještě pomaleji. Spočítala jsem to. Ano. Mluvil o událostech, jež se udály před tři čtvrtě stoletím. Tatínka čekalo první rande. Jeho maminka se chystala koupit mu první zimní kabát. Jeho otec se vyrovnával s tím, že o jeho fejetony a filozofické statě už nikdo nemá zájem. Babička v dívčích šatech štěbetala s pozdější známou kardinála Vlka u kiosku s cukrkandlem někde na Mariahilfestrasse.

Špatná pověst se šíří rychlostí blesku. Přestali se mě pokoušet oběhnout z vnitřní strany. Předejít soupeře po vnějším oblouku si vyžaduje několikanásobné úsilí. Na to si troufnou jenom opravdoví šampioni. Takových je vždycky jen pár. Dva dostihy ze tří jsem vyhrál já. Stal se ze mě šampion. Úspěchu se lidi bojí. Ještě víc než prohry. Naštěstí. A žokeji jsou pověrčiví. Jako malé děti. Naštěstí. Jinak by mě to stálo život. Nikdo z nich si se mnou nechtěl pálit prsty. Věřili, že toho, kdo na mě položí ruku, stihne neštěstí. Tu pitomost jsem rozšířil sám. Naštěstí.

Nikdy vás to netrápilo?

Co, proboha?

… že jste sám.

Mé pomeranče, zvolal polekaně a rozzlobeně zároveň.

Pádil k oknu. Stiskl ovladač. V oranžerii se rozsvítily desítky podlouhlých zářivek, vydávajících příjemné zlatavé světlo.

Dneska přece svítí slunce…

Málo, ušklíbl se. Všechno málo.

Po snídani se šlo opět ke koním. Slunce již nesvítilo. Ano. Směrem od Tater se dovalilo počasí.

Vždycky jste byl takhle?

Jak?

Sám?

Vítěz je vždycky sám. A když vyhrávat přestane, je pak teprve sám. Ale jsem rád, že se ptáš. Potřebuju dědice.

Jsem žena.

Co se dá dělat. Budu muset vzít za vděk i dědičkou.

Nejste můj otec.

Nech mě alespoň představovat si to. Nemusíš souhlasit. Jenom to neodmítej.

S čím nemusím souhlasit?

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, o čem mluví. Srdce mi splašeně tlouklo v celé hlavě. Ano. Tvářila jsem se pohrdavě. Jako pokaždé, když mě někdo zasáhl opravdu hluboko.

Včera, když jsme seděli u krbu, ses nemýlila. Tady jsi skutečně doma.

Bojíte se umírat sám?

Mnohem méně, než se ty bojíš žít, zasmál se. Sama.

Sněží! zvolala jsem.

Byla to pravda. Nezajímala ho.

Jaká je cena?

Dobře víš, že já nesmlouvám. Všechno, nebo nic.

Když jsme sem jeli, na benzince, v novinách složených na regálu, jsem zahlédla titulek. Něco o tom, že zvířata i rostliny jsou pořád menší. Kvůli globálnímu oteplování.

Globální oteplování je blbost. Je to jen kampaň. Člověk má pořád nutkavé puzení přeceňovat se. Člověk se zmenšuje taky?

Trpasličí vzrůst je charakterová vada, říkají historikové. Všichni diktátoři byli prakticky pidimužíci.

Říkali mi Čuňák. Jistěže. Víc by se mi líbilo něco vznešeného. Zvykl jsem si. Klidně mě urážej. Děláš to hezky. Nebojím se být sám. Rozhodně ne za cenu, že se nechám nudit.

Moc jsem ho chtěla urazit. Ano. Nepovedlo se mi to. A když, tak jenom trochu. Nevadilo mi, jaký je. Ano. Děsilo mě, jakou moc nade mnou získává. Šlo mu to skvěle.

Je takové úsloví. Idiom. Ustálené slovní spojení. Podej prst, vezmou ti celou ruku. Jenže on mě sobě samé nejen vzal. Ano. Stáhl mě. Jako rukavici.

Pojďme dovnitř.

Je ti zima?

Nesnáším zbytečné otázky.

A hele, mládě má taky drápky! Hezké! Budeš tedy mou univerzální dědičkou?

Už mi byly odebrány vzorky?

Prostěradlo. Stěr ze zubního kartáčku. Osuška. Dneska je tam jiná než včera.

Co s tím jako? Nepotřebuju důkaz. Chci dohodu.

Dohodám nevěřím.

Chceš slib? Přísahu? Nikdo na světě ti nic jiného než dohodu nabídnout nemůže. Pokud tě nehodlá podvést, ovšem. Nad čím přemýšlíš?

Nejdřív si všichni mysleli, že jsem zaostalá. Dopadlo to tak, že jsem nesvéprávná.

To není pravda.

Oficiálně ano. Mám na to stvrzenku.

Snad potvrzení.

Ptal jste se na to Alteho?

Nebylo to zapotřebí. Přes koho, myslíš, získal vysvědčení, že jeho tchán Ján Korponaj je alkoholik a gambler? A tvůj lékařský diplom, jak myslíš, že získal? Bez zrušení tvé nesvéprávnosti by to bylo zbytečné.

Zpracování této strukturované informace zabralo mé hlavě jistý čas. Hleděla jsem na koně. Kouřilo se z nich. Hleděla jsem na Tatry. Od včerejšího rána opět vyrostly. Hleděla jsem na oblohu. Bylo jí hodně. Mnohem víc, než jsem byla schopna pojmout. Napadlo mě, že Bartabasovi řeknu, že sněží.

Někdo sbírá poštovní známky, někdo staré svině, vylezlo ze mě nakonec.

Aspoň že už nesněží, ušklíbl se. Dohodnuto?

Proč jste si vybral právě mě?

Vybral jsem si tě. To ti musí stačit.

Předtím než vám odpovím, musíme ještě něco dodělat, vzpomněla jsem si na včerejší večer.

Co to jako má být?

Berte to jako mou podmínku.

Já nevyjednávám.

Já taky ne.

Sklonil hlavu. Na temeni mu ve vánku tančilo šedavé chmýří. Takhle jsem ho ještě neviděla. Hleděla jsem na jeho tenkou šíji. Na veliké, jakoby papírové uši. Čouhaly z nich chlupy. Dlouhé, šedivé. Trpasličí vzrůst je charakterová vada. Ano. Už mě to začínalo dojímat. Takže nudit. Vzhlédla jsem. Všude kolem mě bylo počasí. V oranžerii se svítilo. Chtělo se mi vejít dovnitř. Proplétat se mezi pomeranči. Stát se mandarinkou. A schovat ovladač, ať to světlo svítí věčně.

VII

Události předešlého večera se vyvíjely podle Bartabasova předpokladu. Zpočátku docela určitě. Alte a Bartabas si vyměňovali jízlivé bonmoty. Alte permanentně ponižoval Helenu. Matej se snažil zapůsobit na Zu. Mě ponižovali všichni. Kromě Zu. Byla někde daleko ve svém vlastním světě. Jako obvykle. Bartabas a vrchní Šimon navzájem koketovali jako komická dvojice z filmu pro pamětníky. Vrchní nahazoval míče. Bartabas pak smečoval jako umanutý minomet. Jiný důvod, než ponižovat zbylé dva přítomné muže, jsem v tom neviděla. Až do chvíle, kdy nám to stařec pověděl sám.

Pánové, pojďme maličko bilancovat, odkašlal si zlehka při moučníku. Tipuji, že jeden z nás tří už dlouho naživu nepobude.

Mám to brát jako pohrůžku? zavrčel Alte.

Střízlivý odhad.

V tom případě dávám u dveří přednost staršímu, zasmál se Matej vlastnímu vtipu.

Nebyl to špatný pokus. Jenomže se nepovedl. Kromě něj se nezasmál nikdo. Mohla za to Helena.

To jako že… někdo zemře?

Přesně tak to bude, paní Heleno, ujistil ji Bartabas.

Kurva, už mám téhle šaškárny plné zuby, opět zavrčel Alte a pokusil se vstát od stolu.

Seďte.

Zaznělo to, jako když práskne bičem. A taky tak zabolelo. Alte opět zaujal své místo. Personál postávající kolem se opět uvolnil. Svou pozornost obrátil i k jiným návštěvníkům hotelové restaurace.

Po setmění se restaurace začala plnit hotelovými hosty s narůžovělými obličeji. Byli na procházce, v sauně, na masáži. Přišli stolovat. Krmit se a žvanit. My to dělali už od oběda. Na našem stole již byly sýry a ořechy, taky hrozny vína. Someliér nám průběžně doléval sklenice. Ano. Soudní řízení konverzaci jenom připomíná. Naším soudcem byl Bartabas. Samozvaným. Nezpochybnitelným.

Každému z vás jsem udělal nabídku. Berte nebo ne, následky se dostaví.

Nenechal jste mě dělat svou práci, dal jste mě zmlátit, v jednom kuse mě urážíte, rozhodil rukama Matej. To je ta nabídka?

Dal jsem vám šanci. Svou hloupostí jste ji zničil sám.

Ožebračil jste mě, podvedl a taky zurážel, přiopile zafuněl Alte. Můžeme to tedy uzavřít?

Každý je strůjcem svého osudu, nenechal se Bartabas vyvést z rovnováhy.

Ten osud… To jste jako vy? šklebil se Alte pobaveně.

Ale no tak! Jsem mu pouze nápomocen.

Máte někdy výčitky svědomí? zeptala se nečekaně Zu. V jejím hlase bylo slyšet skutečný zájem.

Řekněme, že jsem ze sebe občas unaven. Tehdy bilancuji. Žádné potěšení z toho neplyne. Leda tak zadostiučinění, že mám ještě sílu vidět věci takové, jaké skutečně jsou.

Takže přece jen.

Co?

Výčitky svědomí, pokývala Zu hlavou.

… když na tom trváte, pokrčil rameny Bartabas.

A když ten osud zasáhne taky vás?

Pak bude po všem. Ale pojistil jsem se.

Jak pojistil, zvolala Helena s očima široce otevřenýma.

Určil jsem vykonavatele své poslední vůle.

Koho? šeptla Helena nábožně.

Bylo na ní vidět, že se jí tahle situace začíná líbit. Být u tak důležitých momentů v rozhodujících chvílích svého vlastního života, to se jí nepovedlo mockrát. A už vůbec ne v konstelaci, ve které netahala za kratší konec. Ano. To ji dělalo náramně čilou a vnímavou, byť jen dočasně. Jinak měla jen tři polohy. Rozčilený údiv, naivní nadšení a bezbarvou rezignaci. Ano. Chápala jsem Alteho nechuť k ní. Bartabas Heleně neodpověděl. Myslím, že by ji překvapilo, kdyby to bylo naopak. Já ale poprvé pocítila něco jako zadostiučinění. Věděla jsem o něco víc než všichni přítomní. To vědomí mě hřálo více než skutečnost, že když Bartabas mluvil o vykonavateli své poslední vůle, mluvil o mně. Ano. Co tou poslední vůlí myslel, mě netrápilo ani v nejmenším.

Muži se nikdy neobtěžovali dávat mi najevo, že jim na mně záleží. Tak otázka nestála. Byla jsem jim k dispozici. Jako rozečtená knížka na nočním stolku. Zaklepat mi na hřbet a říct tak jdeme na to, zlato, jim úplně stačilo. Mně taky. Vzít do rukou a dát se do čtení. Když víme, že knížku nehodláme přečíst celou, je nám jedno, kde se do textu vnoříme. Ano. Poprvé v životě jsem seděla u jednoho stolu s oběma muži, se kterými jsem měla… co? Vztah? Poměr? Ano. Něco kluzkého. Ještě včera ráno bych svůj postoj k Matejovi označovala za lásku. To, co jsem pociťovala k Alteho osobě, byla intenzivní směsice nenávisti, zavázanosti a zhnusení. S třetím mužem u stolu mě nepojilo nic, co by mělo třeba jen nádech sexuality. Ano. Jedině on mě opravdu vzrušoval.

Strávit celý život u koní, není to krapet omezující? zeptal se Matej se špatně skrývanou jízlivostí.

Bartabas mu něco odpověděl. Zcela určitě něco příhodného a peprného. Neposlouchala jsem ho. Užívala jsem si dosud nepoznaný pocit. Byla jsem přesvědčena, že se nachází jenom v krásné literatuře. Ano. Byl to pocit královny večera. Ano. Byl to hodně zavazující pocit, pokud jde o budoucnost. Člověk by jej chtěl zažívat už napořád. Věděli jsme o tom jenom my dva. Bartbas a já. Zbytek společnosti byl přesvědčen, že jsem zešílela a jen se naparuju. Ze snění mě vytrhl Matejův hlas. Zněl naléhavě.

Můžete mi odpovědět bez toho, abyste urážel, pane Bartbasi?

… opravdu to chcete vědět?

Jestli to není pod vaši úroveň.

Nemůžu. Neberte to ale osobně. Vezměte to jako praktickou informaci. Jsou lidi, kteří mě vysloveně serou. Prosím o prominutí, dámy, usmál se na Helenu.

Kdy uvidím své děti? zanaříkala.

Heleno, nedoprošuj se, okřikl ji Alte. Jenom mu tím děláš nezasloužené potěšení.

Ale…

Jenom se takhle zbytečně ponižuješ.

A na to máte přece monopol vy, pane Stankaj? Nemýlím-li se, nezaváhal starý muž vedle mě.

Takhle to šlo pořád dokola. Jenom Zu se s napůl nepřítomným výrazem v obličeji vznášela nad námi jako nějaká hezká meteorologická sonda. Všichni jsme už měli jízlivé konverzace se starcem plné zuby. Ano. Já taky. Jenomže přítomné elektrizovala otázka, kterou se nikdo neodvažoval vyslovit nahlas. Kdo by byl natolik neopatrný, aby se zeptal, koho Bartabas ustanovil za vykonavatele své poslední vůle, přiznal by, že on sám jím rozhodně není. Ano. Nebyla to konverzace. Vzduch každým slovem víc a víc tížila předzvěst katastrofy.

Utekla jsem před ní. Opláchnout si ruce. Po mém návratu panovalo kolem stolu ohromené ticho. Bartabas se jenom usmíval. Ano. Usmíval se jenom Bartabas. Nepotkala jsem nikoho, kdo by svůj úsměv a smích uměl používat tak účinně jako on. Alte se o úsměv pokoušel taky. Ale to, co měl na obličeji, byla jenom křivě nasazená šklebící se maska. Matej se tvářil polekaně.

Pejo, kdyby se jeden z nás tří neměl dožít rána, zeptal se mě, jen co jsem dosedla na židli, koho bys obětovala ty?

Do prstů jsem uchopila prázdnou sklenku. Šimon to pochopil. Zatímco mi doléval víno, postrčila jsem Matejovi vzkaz, který jsem na toaletě načmárala Heleninou tužkou na obočí na kus toaletního papíru. Doufala jsem, že si jej ihned přečte. Přečetl. Jenomže už byl rozběhnutý. A on je učiněný buldok, jakmile se do něčeho dá.

Stačí ukázat prstem, naléhal.

Na to, oč jsem ho prosila, žádné ohledy nebral. Zlobilo mě to. Ano. Je možné, že jsem to v tom stresu načmárala nečitelně. Zničehonic se jala mluvit Zu. Přesně ta Zu, kterou jsem znala z naší vily na Palisádách. Z těch veselých a bezstarostných dob, kdy jsem si vymýšlely různé příběhy a e-storky, jen abychom měly pocit, že se v našich životech vůbec něco děje. Hleděla přímo před sebe. Tváře měla rozehřáté. Mluvila klidně. Slova z jejích hebkých a nádherně krojených rtů plynula hladce. Něžný hlas jí lehounce vibroval, jako když přede ušlechtilé zařízení v plném provozu. Spolu s melodií jejích slov to znělo jako hudba. Vše, co Zu kdy dělala, mi připadalo jako hudba. Ano. Uneseně jsme jí naslouchali. Mluvila o tom, že Matej není dokumentarista. Investigativní novinář. Angažovaný fotoreportér. To všechno je jenom přetvářka. Lež, jejímž účelem je překrýt skutečnost.

Matej již mnoha lidem zničil život. Zpěvačkám. Hercům. Hvězdičkám šoubyznysu. Za peníze, které utržil prodejem kompromitujících fotografií, si pořídil vilu z pálených cihel. Zařídil kavárnu na rohu Vysoké a Kozí ulice. Vystavuje taky fotografie se sociální a kulturní tematikou. Vyučuje. Nosí bílé košile. Daří se mu budit dojem noblesního muže zabývajícího se vyššími kulturními zájmy, vypočítávala na prstech jedné ruky. Ale sláma z bot mu proto čouhat nepřestane.

Matej Ivan je tedy paparazzi? zeptal se někdo. Ano. Byla jsem to já. Věděla jsem to dávno. Jenom jsem to slovo chtěla opravdu slyšet.

To bylo dávno, usmál se omluvně Matej, ale přesvědčivě to nevyznělo.

Jeho snem je být u toho, až zemře Fidel Castro, přikývla a odmlčela se.

Castro ještě žije? překvapeně zvolala Helena.

No a pak žij s takovouhle píčou, vykřikl Alte.

Nezazlívala jsem mu to. Ano. Jenom ona byla ještě blbější než já. Matej sebou po Alteho zvolání trhl. Jako by mu až teď došlo, co tady o něm Zu prozradila.

Nerozumím tomu. Od chvíle, co jsi do tohohle zkurvenýho hotelu přišla, ses ode mě nehnula. Kde jsi tuhle starou patálii vyhrabala?

Zu neodpověděla hned. Zdálo se, že nad něčím přemýšlí. Když promluvila, její hlas už nezněl hudebně a měkce. Byl tvrdý a břitký. Zvonil jako tramvaj u výhybky.

Doufala jsem, že mi řekneš, že to není pravda.

Matej se bez jediného slova zvedl od stolu. Odkráčel nepřirozeně vzpřímený. Ano. Chtěl vypadat důstojně.

Skvělá práce, zatleskal Bartabas.

Jste hrozně krutý, pane Bartabasi, zavrtěla Zu odmítavě hlavou.

Kolem stolu se chvíli probíraly některé zvláště povedené detaily Matejovy minulosti. Bartabas s Altem se předháněli v tom, kdo přijde s větším trumfem. Helenu zaujal především případ známé zpěvačky, která po zveřejnění fotografií svého rozplizlého obličeje, poznamenaného nadváhou, depresí a narkotiky, po návratu z protidrogového léčení skočila pod vlak.

Byla to hvězda mého mládí, opakovala Helena jako umanutá.

Pane Stankaj, co říkáte tomuto vývoji událostí? náhle se obrátil Bartabas přímo ke svému nahrávači v hitparádě nechutností.

Nerozumím. O co vám jde? zmateně zamžikal Alte. Působilo to upřímně. Vizuálně i akusticky byl v té chvíli přesvědčivý. Ano. Nemohl netušit, kam Bartabas míří.

O jednoho soka méně, usmál se Bartbas a hlavou pokynul směrem, kterým před chvílí odkráčel Matej.

Opravdu si myslíte, že jste všemohoucí? vybafl na něj Alte.

Ale ani v nejmenším! Mně přece o nic nejde. Já se jenom bavím.

Tak proč se do všeho potřebujete míchat?

Vy jste to byl, kdo se na mě obrátil, pane Stankaj.

Raději jsem měl vlítnout do kýblu sraček.

Raději jste se měl nenarodit, když už chcete nějak své počínání vylepšit. Stařec se naklonil nad stolem, zachraptěl a hodil po Altem slánku. A když už jste se toho omylu dopustil, ani ve snu vás nemělo napadnout, že zkusíte ojebat starého Bartabase.

Šimon se neslyšně zjevil u stolu. Zakutálenou slánku položil na své místo. Pak se sklonil k Bartabasově uchu a něco mu pošeptal.

Právě jsem dostal dobrou zprávu, usmál se starý muž zářivě na Helenu, jen co se vrchní vzdálil. Vítr ustal natolik, že lanovka z Lomničáku opět jezdí.

Ano! zapištěla ta nebohá žena a vyskočila ze židle.

Chvíli nerozhodně přešlapovala z jedné nohy na druhou, máchala rukama a naprázdno otevírala a zavírala ústa. Jako by nevěděla, jestli má odběhnout, nebo odletět. Pak ji napadla spásonosná myšlenka. Vrhla se směrem k Bartabasově židli. Ten ji v letu zastavil odmítavě napřaženou dlaní. Konečně tedy přece jen hotelovou restauraci opustila. Ano. Odlétla. Letěla nízko u podlahy a kolísavě. Co chvíli se některým pařátem dotkla země. Byl to takový typický drůbeží let. I s kdákáním. Hodně dojemným.

Pane Stankaj, jste mistr! uznale pokýval Bartabas hlavou, když dojem z Helenina odchodu začínal pomaloučku řídnout. Tu nebohou ženu jste vytuneloval do té míry, že by byla schopna líbat ruce únosci svých vlastních dětí.

Zachránci jejich majetku, ušklíbl se Alte.

Je tedy dobře, že alespoň humor neztrácíte, ušklíbl se i Bartabas.

U stolu se objevil Šimon. Aby nám dolil. Všichni odmítli. Kromě Alteho.

Pane Bartabasi, odkud toho tolik o Matejovi víte? zeptala se Zu, jen co se vrchní vzdálil.

Mám dost peněz, pokrčil rameny stařík. Ano. Vyznělo to truchlivě. Téměř jako stížnost. Jako by přehršle bankovek hodnotu toho, co za ně lze pořídit, prudce snižovaly.

Nevím, jestli jsem to všechno opravdu měla zapotřebí vědět, opáčila Zu. Ano. Taky to znělo hodně poraženě. Její hlas neměl ani barvu, ani sílu.

Nechat se obelhávat vědomě? To dělají jenom slaboši, napomenul ji mírně.

Já přece slabá jsem, usmála se smutně Zu.

Bartabas se jenom pobaveně zachechtal.

Chtěl bych mít alespoň polovinu vaší síly.

Něco byste udělal jinak?

Úplně všechno!

Zu vstala od stolu a odkráčela. Restaurací prošla bez jediného zaváhání. Jenom ve dveřích se na chvíli zastavila, aby počkala, než k ní přistoupí někdo z personálu a řekne jí, kterým směrem a jak daleko se nachází výtah.

U stolu jsme zbyli tři. Rozešli jsme se beze slov. Nikdo nikomu nepodal ruku. Nikdo se s nikým nerozloučil. Nikdo se po nikom nepodíval. Alte se vzdálil jedním směrem, já s Bartabasem druhým.

Takže jsem vám zbyl jenom já, obrátil se ke mně, když jsme vyšli z hotelu.

U vchodu stál černý rolls royce. Jozef držel zadní dvířka otevřená. Nasedla jsem.

Potřebuju si zavolat, vzpomněla jsem si náhle. Ano. Že na statku není signál, jsem do té chvíle úplně zapomněla.

Mým přáním bylo působit rozhodně. Věcně. Klidně. Pro jistotu jsem se u toho dívala oknem ven. Jako bych v té vysokohorské tmě tmoucí mohla něco vidět. Ano. Zamečela jsem jako koza.

Ale jistě, uklonil se Bartabas a udělal úkrok vzad. Počkáme, řekl Jozefovi a oba zůstali stát opodál, na koberci vedoucím ke vchodu dohotelu.

Matej to nezvedal. Můj lístek pro něj zůstal ležet na podlaze v restauraci, pod stolem. Vezmi mě odsud! bylo na něm napsáno. Před očima jsem měla jeho nepřirozeně vyšponovaná záda, zarámovaná dveřmi do restaurace hotelu Grand v Tatranské Lomnici. Vytočila jsem Zu.

… prosím?

Proč jsi Mateje musela tak ponížit?

Abych mu zachránila život, Pejo.

Nebylo pro mě lehké udržet nit toho telefonátu. Ano. Byla jsem tak zaujata svou rolí královny večera, že mi nezbylo moc sil sledovat skutečný vývoj událostí.

Zu, já se opravdu snažím neztratit nit…

Promiň. Nemám síly na vysvětlování.

Můžu ti zavolat později?

Na telefonování nemám náladu, řekla chladně a stroze. A myslím, že ji ani tak brzo mít nebudu.

A položila.

Noc byla nádherná. Udělalo se jasno. Mrzlo. Všude se třpytil první sníh. Jiskřil. Hořel. Ano. Byla to opravdová krása. Nezajímala mě. Měla jsem hlavu plnou omylů. Starostí. Byla jsem jenom volavka. Opravdovou královnou večera byla Zu. Bartabas dovedl dát tenhle pocit každé ženě. Když jí ho dát chtěl. Ano. Zu by nikdy na žádnou podlou dohodu nepřistoupila. Parazit ano. Ano. Bude mě mít takovou, jakou mě mít chce. Vystoupili jsme z automobilu. Sníh pod nohama vrzal. Mrzlo, až praštělo.

Je ti zima? zeptal se mě můj starý patron.

Nevadí, usmála jsem se.

Měla jsem zůstat mezi těmi pomeranči. A třeba tam i navěky zhasnout. Zkysnout. Žít si tam ten svůj strach. A potmě snít sen o domečku bezpečném a mém jako šnečí ulita.

Zu

I

V mém životě jsou samí muži. Ředitel dětského domova. Tatínek. Alte. Matej. Bartabas. Doktor Hruška. Podle statistik žijí ženy v průměru o deset procent déle než muži. Kde jsou? V mém životě nikoliv. Nikde žádná matka. Sestra. Už dlouho. Zu mi nezvedá telefon. Z fyzické bolesti mám strach. I tak jsem to udělala. Napustila jsem si vanu. Horká voda. Hodně pěny. Ano. Udělala jsem to. Šmik. Šmik. Dva čisté řezy. Na zápěstích.

Cestou do Bratislavy jsem byla unavená. Jako bych bez podpory přeplavala Dunaj. Podélně. Od delty až k prameni. Ve skutečnosti jsem jenom utekla starochovi, který by mi neublížil, ani kdybych ho o to prosila. Ani kdyby mě přistihl u toho, jak mu ve spánku beru skalp. Utekla jsem, když byl u koní. To nevnímal nic jinéhonež je.

Po skončení oběda, který se protáhl až do večeře, se každý z nás z hotelové restaurace ubíral svou cestou. Během tří minut po nás nebylo ani slechu. Pak se událo ještě několik věcí, které se později ukázaly být důležitými. Od toho dne uplynulo půl roku. A já jsem udělala všechno proto, abych už ten nesnesitelný strach nemusela dál snášet. Kdyby se Pinokio nedostavil ke svému pravidelnému očichávání, povedlo by se mi to. Vůbec se nepamatuji, že tam byl. Po propuštění z nemocnice jsem se zastavila v bytě, který mi přece jen zůstal po Alteho porážce v souboji s Bartabasem. Na skříňce v předsíni ležela kupička bankovek. Pedanticky zarovnaná s hranami horní desky. Nemohly pocházet od nikoho jiného. Tak úhledné kupičky dělal jenom Pinokio. Rozdíl byl jen v tom, že byla dvakrát vyšší než obvykle. Nejdřív mě to dojalo. Ani si neužil… Pak mi to došlo. Muselo ho to vzrušit k nepříčetnosti. Objevil mě ve vaně, plavala jsem ve vlastní krvi. Ano. Pinokio není úchyl. Jinak by mi přece záchranku nevolal.

Seděla jsem tehdy na parapetu. Jako tolikrát. Upíjela z hrníčku. Té, jak říkávala tatínkova matka. Dávno. Koukala na město. Zbytečně. Lidé brouzdali ulicemi. Nesmyslně přičinlivě. Nevnímala jsem je. Jako tolikrát. Nechtělo se mi vstát. Jít do koupelny. Odhodlávala jsem se udělat něco se svým zahálčivým životem. Ano. Nicnedělání člověka před smrtí vlastní rukou zachránit může. Jenomže mně se tak moc chtělo čůrat. To ten čaj. Pak to šlo jako na drátkách.

Kdyby se mi nechtělo čůrat, mohla jsem žít, napadlo mě při splachování. Kdyby právě teď netekla teplá voda, mohla jsem žít, napadlo mě při napouštění vany. Kdybych si nohy depilovala voskem, mohla jsem žít, když jsem vyndávala žiletku z holicího strojku. Mohla jsem žít, opakovala jsem si tehdy ležíc v teplé vodě, zahleděná na chuchvalce krve rozplývající se v konejšivě teplé vodě. Kdybych se žít tak příšerně nebála. Šmik. Šmik. Udělala jsem to nadvakrát. Ano. Vzpomněla jsem si na tatínka. Když už něco děláš, udělej to pořádně.

Z nemocnice mě Bartabas nechal převézt na svůj statek pod Vysokými Tatrami. Chtěla jsem odmlouvat, jenomže nebylo komu. Jozef naprosto nebyl typ pro takový způsob konverzace. Ze svého bratislavského bytečku jsem si sebrala jenom fotografické náčiní. A ze skříňky v předsíni Pinokiovy peníze. Bartabas se o mém sebevražedném pokusu dozvěděl od Alteho. Jako varování. Alte se to dozvěděl od Heleny. Jako výčitku. Helena se to dozvěděla od Zu. Jako sebeobvinění. Zu se to dozvěděla náhodou. Od našeho dětského lékaře, doktora Hrušky.

Měla jsem ho ráda. Vypadal přesně tak, jak se jmenoval. V nemocnici zjišťovali moji anamnézu. Záhy poté, co jsem byla z nejhoršího venku. Nedokázala jsem si vzpomenout na jedinou překonanou dětskou nemoc. Nedovedla jsem jim říct ani jména rodičů. Poněkud dlouho jsem si nemohla vzpomenout ani na své vlastní jméno. Nemohla jsem jim říct, že se jmenuju Pejo. Ano. Šupli by mě rovnou do blázince, nacpali sedativy a jaktěživo bych se odtamtud nedostala. Už i samotnou sebevraždou jsem si o to říkala hodně hlasitě. Ano. Jsem jediný živoucí tvor, který se nenarodil, ale vyskytl, měla jsem chuť říct jim. Jediné jméno, na které jsem si vzpomněla a z kterého na mě nečišelo žádné akutní ohrožení, bylo jméno našeho dětského lékaře. A ten sentimentální otrapa to honem běžel vyzvonit rovnou Zu.

Celé hodiny vysedával u mého lůžka a četl si.

Co to čteš?

Historické knížky, mávl rukou. Je dobré vědět, že trápení, kterými se necháváme rdousit my, neuměli vyřešit ani jinačí filutové.

Hodláš se stát historickou postavou?

To už dávno jsem, ušklíbl se.

Na titulce jsme zahlédla jméno Borgia. Bartabas se od mé postele prakticky nehnul. Ano. Když jsem chtěla mít trochu klidu, raději jsem z postele vstala. Pokoušela jsem se dělat všechno jako předtím. Předstírat, že se nikdy nic, pokud jde o má zápěstí, nestalo. Bartabas to vysoce oceňoval. Brebentil něco o statečnosti. Houževnatosti. Ano. Dostal mě tím. Po měsíci trval na tom, abych nastoupila do práce.

Do Bratislavy tě nepustím, vysoko vztyčil ukazovák, když zahlédl radost a zděšení v mých očích.

Radost patřila naději, že se zbavím jeho slídivého dohledu. Ano. Mé zděšení bylo větší. V Bratislavě na mě číhaly nesnáze dnů a hlavně nocí člověka ponechaného bloumání prázdnotou vlastní existence, vyděšené strachem žít.

Nic jiného než excerpovat krásnou literaturu neumím, řekla jsem nicméně, abych své zděšení trošku rozředila alespoň zbytečným tlacháním, když už mi nic kloudného na mysl nepřišlo. Ano. Nebylo odkud. Moje hlava byla prázdnější než kdykoliv předtím. Abych svou argumentaci podepřela fakty, zašla jsem do pokoje pro svůj notes. Ležel v kufru. Jako mnoho jiných věcí, o kterých jsem se ve chvíli, kdy jsem je balila, domnívala, že jsou pro mě nezbytné. Ano. Notes byl plný nepravděpodobných slov. Narazila jsem na jedno velice hezké. Gutaperča. Hned u něj bylo slovo rampouch. Dále tam byli soumar, hodule a taky slovo scvrklý. Šest souhlásek po sobě. Slovo mnohem hezčí než jev, který popisuje, navzdory tomu, jak je významově průzračné, zejména když si představíme, že se týká mužského šourku.

Můžeš dělat kolem koní, přivítal mě Bartabas, když jsem se vrátila do haly.

Budu je pak nenávidět.

Tak v oranžerii. Pomeranče hezky voní.

Ublížím jim.

V hotelu Grand se náhle uvolnilo místo lázeňského lékaře. Hotel již dávno lázeňský nebyl, ale hotelovému zdravotnickému personálu se tak říkalo pořád. Prý to lépe znělo, dozvěděla jsem se záhy po svém nástupu. Můj předchůdce zemřel na cirhózu jater.

Nebyl alkoholik, konejšil mě Bartabas. Nudil se a byl líný s tím něco udělat.

Ano. Pil?

Hodně.

Proč pak říkáš, že nebyl alkoholik?

Byl to hodný člověk. A o mrtvých jen dobře.

Nejsem žádný lékař.

Odmítavě mávnul rukou.

Budeš lázeňským doktorem a fertig, řekl u večeře. Stejně jsou to šarlatáni jeden jako druhý.

Proč si to myslíš? zvedla jsem oči od uzeného kolena. Vepřového. Po dni stráveném v sedle jsem měla hlad veliký jako celé Tatry.

Kdyby jejich vzdělání opravdu za něco stálo, lékařský diplom by na černém trhu neměl desetinu ceny diplomu právníka.

Mně je u tvých koní dobře.

Řekla jsi, že budeš koně nenávidět, když se o ně budeš muset starat.

Taky že ano. Takhle se mi to líbí. Teď se oni starají o mě.

Taky s lidmi se musíš naučit vycházet, nejen s koňmi.

Ano. Od tebe to beru.

Natočil mi pivo. Kvasnicové. Z jeho vlastního soukromého pivovaru. Po uzeném koleni a dni stráveném na horském vzduchu nic jiného v úvahu nepřicházelo.

Dny jsem trávila na hřbetě klisny Almy. Zpočátku na mě zkoušela nejrůznější triky a obezličky.Obezlička. Alexander má tohle slovo ve zvláštní oblibě. Obezličkou nazýval třeba to, když Alma prudce sklonila hlavu k zemi. Když jezdec nebyl na její obezličku připravený, přelétl přes její kohoutek a svezl se po hřívě až za uši. Zatřepala hlavou a jezdec skončil v trávě scvrklý jako sušená švestka. To v lepším případě. Někdy se stávalo, že následkem obezličky velkým obloukem proletěl vzduchem a skončil u jejích předních nohou. Obezlička. To slovo jsem znala. Ano. Netušila jsem, že se někdy přesune do frekventované části mé slovní zásoby. V centru slovní zásoby Bartabasova štolby Alexandra bylo to slovo odjakživa. Označoval jím i jiné Alminy pokusy setřást mě. Přitisknout mi nohu k ohradě anebo pověsit mě na nízko rostoucí větve byly taky její oblíbené. Teprve když je vyzkoušela, byla ochotná začít spolupracovat.

Celé hodiny jsem rejdila po velkém Bartabasově statku. Patřil k němu taky hodný kus lesa. I s horskou říčkou a loukami. Ještě nikdy mi nebylo tak dobře. Ano. Měla jsem si psát deník. Nemusela bych teď pochybovat o tom, jestli se vůbec umím mít dobře.

S Alexandrem jsme vycházeli velice dobře. Mluvívali jsme jenom o věcech souvisejících s ježděním a koňmi. Ano. Krom jednoho případu. Byli jsme si tehdy zajezdit daleko v lese. Stoupali jsme hodně vysoko nad krajinu. Došli jsme až na místa, kde smrkový les přecházel v kosodřevinu. Stanuli jsme na vysokém útesu tyčícím se nad dlouhým údolím.

Tam, ukázal Alexander na tu skálu, když jsme byli ještě dole, a kopl svého statného hnědáka do slabin.

Prudce vyrazil kupředu. Doběhly jsme je až úplně nahoře. Kdyby Alma nebyla tak zkušená a moudrá klisna, mohly jsme si na prudkých srázech desetkrát srazit vaz. Když jsem se na lysém temeni skály nad lesem vynořila, zahlédla jsem, jak Alexander něco spěšně vkládá do kapsy. Všiml si mého pohledu.

… sestra, ukázal mi mobil. Je nemocná. Pan Bartabas nerad vidí, když si v pracovní době vyřizujeme soukromé věci. Tak jí volávám odsud. Je tady celkem slušný signál.

Rozumím, přikývla jsem.

Ohlédla jsem se kolem. Výhled byl nádherný. Vrcholky stromů ševelily, vysoko na obloze visely kříže plachtících dravců a v uších konejšivě šuměl lehký vítr. Ano. Uměla bych tady žít, uvědomila jsem si. Chvíli.

A kdy vám dneska pracovní doba končí? zeptala jsem se Alexandra, když jsme pak v stáji česali koně.

Jak prosím? neporozuměl mojí otázce napoprvé.

No, že byste za svou sestrou třeba zajel.Po práci.

Ach tak! zasmál se smíchem, který by klidně mohl být znělkou čiré marnosti. My tady na statku nemáme pevnou pracovní dobu.

To pracujete pořád?

Pan Bartabas je skvělý zaměstnavatel. Taky nás dobře platí.

Takže…

… a nedělá kompromisy, uzavřel naši rozmluvu Alexander, se sedlem na předloktí odkráčel a toho dne se už neukázal.

U snídaně následujícího dne mi Bartabas oznámil, že se stěhuju. Do hotelu.

Kdy?

Dneska.

Chtěla jsem si vyjet s Almou.

Zajezdíš si a pak tě Jozef odveze.

Zítra chci jezdit taky. Tys mě to naučil.

Jozef tě přiveze a pak odveze.

Nemůžu zůstat tady?

Dobrou pověst ti koupit nedokážu.

Mě moje pověst nezajímá.

Dědička mého jmění jinou než dobrou pověst mít nemůže.

Nač mi bude dobrá pověst, když budu mít tvé peníze?

Aby tě neoškubali dřív, než moje tělo vystydne.

Po snídani jsem si sbalila věci. Pociťovala jsem zlobu. Nejenom hněv. Podrážděnou zlobu. Ano. Vyháněl mě. Tyhle pocity jsem už znala. Zažívala jsem je, když jsem si balila své věci poté, co mě Zu vyhnala z naší vily na Palisádách. Ano. Alte, Matej, Pinokio, všichni byli apoštoly bezútěšnosti v mém osamělém smlouvání se svým vše pronikajícím strachem z vlastních obav mít strach. Neúspěšném smlouvání. Jakkoliv mě to zraňovalo, právě tam, v tom malém bytě ztraceném v netečném městě, jsem byla sama sebou nejvíc. Po návratu z nemocnice jsem Altemu volala. Chtěla jsem mu vrátit klíče. Ani to nezvedl. Napsala jsem mu to. Byt je tvůj, odepsal. Ano. Takovou jsem být nezvládala. Ano. Parazit. Odloupnutý z kmene své hostitelské rostliny. Cikáně s dřevěným koníkem v ruce žadonící o drobečky pozornosti ze stolu hojnosti všech spíš tušených, než známých vztahů. Jenomže ne koník byl porouchaný. Cikáně mělo v sobě něco nespravitelného. Zu mi chtěla dát šanci. Ano. Bez přípravy. Jinak to nešlo. Vystrčená za dveře. Byl to tehdy jediný způsob, jak mě Zu mohla přimět žít samu za sebe. I když impuls přišel v podobě hněvu. Zlobila se na mě kvůli Altemu. Kvůli Matejovi. Já na ni ostatně taky. Ano. Byl to jenom další darebák, který uměl nehezké vydávat za hezké. Kvůli Pinokiovi se na mě nezlobila jenom proto, že o něm nevěděla.

V hotelu se ke mně chovali hezky. Ano. Byla jsem protežé. Lidově tlačenka, jak jsem se záhy dozvěděla. Jenomže Bartabasova. Téměř celý hotelový personál zde byl zaměstnán na základě jeho přímluvy. Za ta léta… Všichni jsme byli jeho tlačenky. Okamžitě se u mě objednali. Změřit tlak. Vypsat neschopenku. Předepsat léky. Ano. Zmocnila se mě panika. Zbytečně. Přesně věděli, co jim chybí a co na to zabírá. Obyčejně šlo o návykové látky. Proti nespavosti, bolesti, depresi. Výjimečně o antikoncepci. S překvapením jsem zjistila, k čemu všemu se můžu dostat jenom proto, že mám lékařský diplom. Hotelová knihovna, pozůstatek někdejší opravdové lázeňské knihovny, byla medicínskou literaturou vybavena docela slušně. Nové knížky přicházely taky. Nejméně dvě až tři týdně. Posílali nám je výrobci léků, o jejichž účincích se v nich psalo zásadně v superlativech.

Hotelový host se u mě až do poloviny léta neobjevil žádný. Na oslovení paní doktorko jsem si zvykla docela brzy. Ano. Tohle my paraziti umíme. Dokonce jsem se přistihla, že se u mě vyvinulo něco jako další smysl. Nazvala jsem si jej sanitárním. Ano. Léčit nemoci jsem nedovedla. Viděla jsem je všude.

Připustíme Almu, oznámil mi Bartabas po telefonu.

Věděla jsem o něm jenom tolik, že je někde v Rusku.

Mám tady pro ni štramáka, až se jí pod ním zhoupnou kolena, chechtal se do přístroje.

Měl pravdu. Když Alma svého hřebce zavětřila, málem se zlomila v bedrech, jak roztouženě zaržála. Hlavu a ocas zvedla hodně nahoru. Chřípí se jí rozšířilo, zakoulela očima a vycenila zuby. Než se k ní tryskem přiblížil, ani se nehnula. Byl to nádherný arabský plnokrevník. Jmenoval se Ruslan.

Jako ten bohatýr z ruských bylin, řekla jsem a zarděla se. Ano. Tohle jsem chtěla taky jednou prožít.

Díval jsem se na to už tisíckrát, usmál se Bartabas uznale, když bylo po všem. Pokaždé mě to okouzlí.

Netušila jsem, kolik rafinované nádhery se v páření koní skrývá. Ano. Nejsem schopna o tom mluvit, aniž bych se nevzrušila. Vášnivý tanec, vyhazování kopyty, chroptící chřípí, cvakání zubů. Ano. Bartabas se mému okouzlení touhle vášnivou lekturou jenom smál. Nebylo v tom nic perfidního či vulgárního. Ani v páření ani v našem přihlížení. Ano. Říct něco tak prostého o jeho smíchu se neodvažuji.

II

Řekla jsem si o výlet. Do Bratislavy. Slíbila jsem, že neprovedu nic nepředloženého. Ano. Musela jsem přísahat.

Myslela jsem, že uznáváš jenom dohody.

Taky že jo. Ta přísaha je závazek pro tebe.

Myslíš, že ji dodržím?

To nevím. Ale alespoň se pak nebudeš mít nač vymlouvat, když skončíš v pekle, štěkal na mě rozmrzele. Nač potřebuješ jet do Bratislavy? Říkala jsi, že tohle je místo, kde umíš žít.

Potřebuju si přivézt nějaké své věci.

Jozef ti je přiveze.

Trvalo další dva týdny, než jsem svolení dostala. Chtěl se mnou poslat taky Jozefa. Odvezl a přivezl by mě. Jako nějakou princeznu. Další tři dny jsem žadonila, aby mě nechal jet samotnou. Ano. Vyhrožovala jsem, že když mě nepustí, tak si něco udělám. A bude po dědicovi. Dědičce. A její pověsti. Ve vlaku jsem si uvědomila, jak absurdní celé to mé doprošování bylo. Ano. Kdybych odešla bez jediného slova, patrně by mě ani nehledal. Nehledal mě, ani když jsem utekla poprvé. Ano. Parazit potřebuje mít pocit, že to bolí, když se odpoutává.

Bratislava mě přivítala lhostejně. Pršelo. Lidi nevnímali nic než louže. V malém obchůdku u nádraží jsem se stavila koupit si něco na večer. Nakonec jsem si nevzala víno, ale koňak. Neměla jsem náladu na nějaké dlouhé opíjení se. Do svého bytu jsem se nechala odvézt taxíkem. Květiny byly zalité, prach setřený. Přesně jako naposled. Nejdřív mě napadlo, že Alte najal uklízečku. Pak že si sem vodívá nějaké nové objevy. Pak jsem si na skříňce u dveří všimla pečlivě srovnané kupičky bankovek. Pohledem jsem je odpočítala. Polovina Pinokiovy běžné taxy. Záloha. Pro případ, že bych se přece jen vrátila. A ozvala se. Peníze jsem strčila do kapsy. Byl poslední, na koho jsem v té chvíli měla náladu. Všichni byli poslední. Tísnili se u dvířek vedoucích do mého nevědomí. Ano. A dělali tam rámus.

Udělala jsem si čaj. Vypít jsem ho šla k oknu. Za spuštěnými žaluziemi jsem z něj upíjela a přivolávala si pocit, že jsem v bezpečí. Ano. Chvilkami to dokonce fungovalo. Většinou jsem však jenom hleděla oknem na mokrou ulici. Město po dešti vyhlíží, jako by nemělo žádnou minulost. Jako by vše mohlo začít znova. Nemohla jsem si vzpomenout, proč jsem sem chtěla jet.

Podobně jsem se cítila tehdy. Možná za to může ten parapet. Ano. Teď už se prořezané žíly na zápěstích k mému příběhu nehodily. Jako by se udály někomu jinému. Konečky prstů, rozehřátými od kouřícího šálku, jsem si přejela po narůžovělých jizvách na zápěstí. Byly tvrdé a necitlivé. Hleděly na mě, křivolace se usmívaly a přesvědčovaly mě, že jsou jen a jen moje. V mém chorobopisu bylo napsáno, že mám sklony k mýtománii. Napsal to tam psychiatr. Navštěvoval mě denně.

Co to znamená?

Vymýšlení. Blouznivé. Chorobné.

Dá se s tím něco dělat?

Jistěže, řekl pohotově a dál tvrdě hleděl do mých očí.

Ale já nechci.

Proč ne?

Možná jsem chorá. Možná taky blouzním, usmála jsem se na něj. Jenomže já si nevymýšlím.

Nejvyšší čas dát se do dospívání, uzavřel věc stroze.

Jozef se ve městě pohybovat neuměl. Postával v podloubí domu přes ulici. Směrem, kterým bylo mé okno, se snažil nekoukat. Opět vypadal jako zkřehlý havran. Dojalo mě to. Pak rozzlobilo.

Zvedla jsem telefon. Vyťukala číslo. Vyzváněl. Budu se tvářit, že je vše v úplném pořádku. Chci si jen poklábosit se starým známým.

Ahoj.

Pejo?! Ty nespíš?

Ano?!

Máš spuštěné žaluzie.

Ty mě špehuješ?

Sedím v autě.

Ty voláš z auta zaparkovaného pod mým oknem?

Ty voláš mně, promiň.

Odkdy tam… Odkdy víš, že jsem tady?

Jsem tady od osmi. Viděl jsem tě vystupovat z taxíku. Myslel jsem, že sis lehla. Nebo něco takového. Požádal mě, abych na tebe dohlédl.

Kdo?

No kdo asi?!

Mateji, nebuď jízlivý.

Jasně že ne! Za ty peníze…

Bartabas ti za to, že mě budeš hlídat, slíbil zaplatit?

Snad si nemyslíš, že si po tom, co všechno o mně ví, dělá nějaké iluze.

Tohle je ale přece příšerně romantická situace!

Jsem paparazzi, žádný Romeo, zavrčel.

Chceš jít nahoru?

Co se ženská natrápí, než uvěří tomu, co už dlouho chápe, četla jsem kdesi. Ano. Úplně mi to docvaklo až teď. Ano. Matej nahoru nepřišel. Po půlhodině jsem vyhlédla mezi žaluziemi. Matejovo auto bylo pryč. Jozef stál na svém místě. Nezahlédl mě. Do obličeje mu svítilo slunce. Ulice byla zalitá zlatavě nádherným podvečerním světlem. Slunce milovalo celý svět. Ano. Kroměmě.

Navečer jsem se šla projít. Vyklouzla jsem schodištním oknem vedoucím do dvora. Hned pod ním byl přístřešek s popelnicemi. Všude visely plakáty oznamující, že Zu bude koncertovat ve Vídni.Rachmaninov, Bartók, současní autoři, recitál s filharmonií. Dvouprogram, spolu s ruskou sopranistkou. Organizátoři koncert nazvali Duel. Na plakátu byly dva skvostné profily. Jeden z nich patřil Zu. Plakátů bylo opravdu plné město. Bylo jich téměř tolik jako billboardů a bigboardů se sloganem Radostná rána našich dětí. Slogan byl umístěn na pozadí sluncem prozářené horské krajiny. Hory připomínaly Tatry. Jenom barvu měly jinou. Tyrkysovější. Snad to měla být zaváděcí kampaň pro nějaké dětské jogurty nebo pečivo. Lahůdkou našeho dětství byly sušenky Marína. Děti, o kterých mluvil tenhle všudypřítomný slogan, si budou muset na sušenky svého dětství počkat, než se marketéři rozhodnou udělat v kampani další krok a prozradí nám, co se má vedle jitřní prosluněné krajiny stát zárukou radostných rán.

Zu jsem její úspěch přála. Opravdu. Brouzdala jsem ztišujícím se městem a uvažovala nad tím, že půjdu a koupím si vstupenku. Pozvu taky Bartabase. Bude to pro něj překvapení. Dárek. K našemu prvnímu výročí… čeho? Ano. Únosu. Octla jsem se na Palisádách. Přesněji ve Vysoké ulici. Okenice Matejovy vily byly zavřené. V Cafe el Escorial bylo plno. Vstoupila jsem. Po stěnách visely Matejovy fotografie. Personál se nezměnil. Pozdravila jsem sousedy. Koukali na mě docela váhavě. Nebyli si jisti, kdo je to tak familiárně zdraví. Dlouho jsme se neviděli. Měla jsem jiný účes. Zhubla jsem. Ano. Vypadala jsem opravdu jako mikrofon. Ano.Zželelo se mi mě samé. Už sem nepatřím, honilo se mi kudrnatou hlavou pořád dokola.

U nás byla otevřená jenom jedna ventilačka. Na tři centimetry, jak to měla ráda ještě maminka. U francouzského okna vedoucího na terasu. Zu seděla u klavíru. Hrála Sonátu h moll Ference Liszta. Nebyla to skladba z pohřební komory, jak autor nazýval svou Dantovskou a Faustovskou symfonii. Ani jednu z nich nedoporučoval hrát před publikem. Ale i to, co Zu právě hrála, bylo víc než dost melancholické a hluboce depresivní. Hrála výjimečně. Bylo mi jasné, že je na tom moc špatně.

Do svého bytu jsem se vracela jinudy. V paralelní ulici jsem vešla do pasáže. Chtěla jsem si koupit sluneční brýle. Žádné mi nesedly. A vůbec! Vyšla jsem z obchodu. Pasáž ústila na naši ulici. U jejího východu postávali dva chlápci. Matejovo auto bylo na svém místě. Jak mě zahlédl, jal se vystupovat. Muži v černém v té chvíli prudce vyrazili kupředu.

Zůstaňte sedět, zatlačil ho jeden z mužů zpátky na sedadlo řidiče.

Druhý k němu nastoupil z druhé strany a ztěžka dosedl na místo spolujezdce. Muž, který Mateje vtiskl zpátky za volant jeho vlastního auta, se ohlédl a nastoupil zadními dvířky. Pak auto odjelo. Zůstala jsem zmatená. Jít do bytu jsem se bála. Jozefa jsem taky nikde neviděla. Ano. Napadlo mě zajít do filharmonie. V předprodeji jsem požádala o dvě vstupenky na koncert s názvem Duel. Bylo vyprodáno.

Po těch se jen zaprášilo, dušinko, mávla rukou paní za okénkem.

Vůbec jsem nevěděla, co mám dělat. Všechna dobrá předsevzetí byla vmžiku pryč. Běžela jsem. Taxík jsem si nevzala. Opravdu jsem běžela. Přes půlku města. Párkrát jsem i upadla. To když jsem uviděla, co na billboardech hlásajících potřebu radostných rán pro naše děti přibylo.

Obvykle když nevím, co mám dělat, udělám první, co mě napadne. Mockrát se mi přihodilo, že jsem zjistila, že něco dělám, až když to bylo téměř hotové. Ano. Zu mi otevřela až po dlouhém zvonění. Byla v županu. V tom hebkém, který jsem taky měla moc ráda. Moje informace ji polekala. Hodně. Dá se říct, že ji vyděsila. Matej telefon nezvedal. To jí taky nepřidalo. Ano. Ulevilo se mi. Měla jsem strach o ni. Bylo to mnohem lepší než bát se jenom tak, odnikud nikam. Schylovalo se k zoufalému pláči v naší vile na Palisádách, když se domem rozeznělo zvonění jejího mobilu. Byl to Matej.

Prý to bylo nějaké nedorozumění. Ozve se mi, až bude moct.

Neměly bychom zavolat…

A komu?! pokrčila rameny Zu.

Měla pravdu. Nebyl nikdo, komu bychom mohly volat. Ano. Jestli ty dva chlapy na Mateje poslal Alte, jen aby se mstil Bartabasovi, docela jistě by nebyl ochoten hnout prstem pro jeho záchranu. A jestli to byl Bartabas, kdo ho nechal odvléci, nebylo na světě síly, která by nás v té chvíli donutila volat mu. Především proto, že nám bylo jasné, že staroch čeká jenom na to.

Zu mě požádala, abych nám udělala čaj. Než voda dosáhla bodu varu, příšerně jsem se rozzlobila. Ano. Na sebe sama. Neměla jsem právo ji takhle rozčílit. Před koncertem už vůbec ne.

Asi se k něčemu připletl, když se po někom pídil, prohodila Zu, když jsem přišla s čajem.

Zu, on je opravdu…

Paparazzi? To chceš říct? Přestaň do něj rýt, dobře?!

To tys o něm vyprávěla ty příšernosti.

Nebylo to tak.

Ty sis to vymyslela? To se jmenuje mýtománie. Ano. Blouznivé a chorobné…

Nic jsem si nevymyslela. Jenom jsem si poskládala informace, které mi poskytl ten tvůj Bartabas.

Není můj, oponovala jsem mírně. Já jsem jeho.

Pro změnu?

Už napořád.

Proto ještě nemusíš Mateje pomlouvat. Všichni byste ho nejraději utopili ve lžičce vody.

Byla jsem zmatená. Až do té chvíle jsem byla přesvědčena, že jsem na Matejově straně. Pily jsme čaj a přemítaly, o čem ještě vůbec můžeme promluvit bez toho, abychom se zraňovaly. Ano. Nebo jedna druhou ranily co nejúčinněji.

Blahopřeji ke koncertu, řekla jsem přece jen nakonec.

Zu mi ukázala dva zkřížené prsty. Ano. Pověrčivá jako všichni umělci. Před vystoupením o něm nechtěla ani mluvit, ani poslouchat. Takže se mi to přece jen povedlo. Zasáhla jsem ji na citlivém místě. Ano. Znamenalo to, že je z nejhoršího venku. Zatím jen odhodlaná bojovat. To v její situaci rozhodně nebylo málo.

… nezůstaneš na večeři? zeptala se, když jsme dopily. Spolu s horkým čajem jsme polkly i podstatnou část napětí, které mezi námi po nečekaném shledání zavládlo. Mohla bys udělat něco primovního.

Když Zu používala takováto slova, znamenalo to, že má — primovní náladu. Našla jsem jenom brambory, slaninu, cibuli a mouku. Udělala jsem šulánky. Tatínek jim kdysi říkávál džadky. Snědly jsme je u kuchyňského stolu. Přímo z kastrolu.

Tatínkovy oblíbené! zvolala Zu, jakmile se podle vůně dalo zjistit, co budeme jíst.

Přešly jsme na terasu. Vše zůstalo při starém. Jak by se mohlo něco změnit? Kdo by to udělal? Ano. Jedna změna přece jen nastala. U chodníku přes ulici nestálo tmavé auto s Alteho vopičákem. Co víc, v celé ulici nestálo jediné auto.

Když byl ten prasák sviňský zbavený přístupu k majetku své ženy, nechal tam vsadit dopravní značku zákaz zastavení, vysvětlovala mi Zu pobaveně.

To se může?

Co?

Stavět dopravní značky, jak se komu hodí?

Kdyby šlo koupit Měsíc, udělal by to bez váhání.

Nač by mu byl Měsíc?

Nanic. Ale proč by to pro své ego neudělal?

Vrišaba.

Prosím?

Vrišaba. Typ muže. Hrubý, krutý, nenasytný. Penis v excitovaném stavu 11,4 centimetru.

Když to říkáš ty, pak to bude pravda, pokrčila rameny Zu poněkud upjatě.

Tahle témata nám v období e-storek žádné potíže nedělala. Dovedly jsme mluvit o anatomických a fyziologických detailech mužské i ženské sexuality bez nejmenšího uzardění. Ano. Život nás naučil se za své zkušenosti stydět. Zazlívat si navzájem všechno, čeho se té druhé dostalo více. Dopravní značku zákaz zastavení přišel očurat malý pejsek.

Hej, nezastavuj se, křikla jsem na něj polohlasem.

Na koho to hulákáš?

… to je přece proti předpisům, uzavřela jsem popis toho, co se právě v naší ulici událo. Ledaže by to ten ratlík udělal v běhu, bez zastavení.

Zu se zasmála. Ano. Potěšilo mě to. Neznamenalo to, že kterákoliv z nás má smysl pro humor. Znamenalo to jen tolik, že se ještě dovedeme zasmát.

Ratlík, říkáš? optala se vzápětí Zu.

Ano. Hnědý.

To bude paní Semková.

Vůbec jsem ji nepoznala. Je tak hubená…

Matej ji zaměstnal ve své kavárně. Dělá mu tam provozní. Zhubla, protože se dala na buddhismus. Jí jenom syrovou stravu.

Proč to dělá?

Matej jí to poradil.

Chvíli jsme neříkaly nic. Večer plynul pozvolna. Necítila jsem nic. Nic mě netížilo. Netrápilo.Nerdousilo. Ano. Pak jsme se přece jenom rozbrečely. Ano. Nakonec to byl nejhezčí večer za hodně dlouhou dobu.

Zůstala jsem i přes noc. U večeře jsme se malinko přiopily. Nedokázaly jsme přestat mluvit. Plakat. Smát se. Usnuly jsme za svítání. V objetí. Vzbudilo mě neodbytné zvonění. Zu už v posteli nebyla. Nebyla nikde. Zvonek u dveří neustával. Šla jsem otevřít.

Jozefe?

Pan Bartabas by s vámi dneska rád povečeřel.

To už je tolik hodin?

Je poledne. Do večeře to hezky stihneme. Pan Bartbas nechal nachytat pstruhy a naložit je do láku.

Nejedu nikam, zabouchla jsem Jozefovi dveře před nosem.

Dala jsem si sprchu. Dojetím mi zvlhly oči. Můj župan visel na svém místě. Zu nevyhodila ani můj zubní kartáček. Ve skříni jsem našla všechny své hadříky. Ano. Prohrabávala jsem se věcmi, které jsem nosívala ve svém minulém životě, a bylo mi, jako bych byla na návštěvě u svého lepšího já. Když jsem vyšla z koupelny, na mobilu jsem našla sedm nepřijatých hovorů. Všechny byly od Jozefa. Přístroj se rozdrnčel, jen co jsem jej vzala do rukou. Opět to byl Jozef.

Řekla jsem, že nikam nejedu.

Pan Bartabas má pro vás informace o tom fotografovi.

Deset minut nato jsem seděla v Bartabasově automobilu a Jozef mě odvážel na statek pod Tatrami. Když mi podal kelímek s kyselým zelím, zavrčela jsem. Ano. Bylo výtečné. Dokonalo to, co načala sprcha. Opět jsem byla schopná vnímat věci přibližně v těch proporcích a barvách, jak je Bůh stvořil. Nebo třeba Darwin, skutečně mi to bylo fuk. V autě po zelí zůstal slušný smrádek. Jozefa to nijak nevyvádělo z míry. Mě ano. Požádala jsem ho, aby zastavil na benzince u výpadovky. Zamračil se. Do zpětného zrcátka. Pohrozila jsem mu, že mu ten jeho rolls royce poskvrním obsahem svého žaludku. Cestou na toaletu mi oči zabloudily ke stojanu s denním tiskem. To, co jsem uviděla na regálech, mé dávení jenom uspíšilo. Cestou z toalety jsem koupila od každého titulu po jednom výtisku. Když jsme se octli na dálnici, vyťukala jsem Zu. Zvedl to Alte.

… co chceš, parazite?

Ponížením jsem se málem rozbrečela.

Dej mi k telefonu Zu, řekla jsem přece jen nakonec, třebaže s obrovskou boulí v krku.

Je na zkoušce.

Na jaké zkoušce?

U švadleny. Mám jí něco vzkázat?

Sbohem.

Tak moment, parazite! Nechceš mi náhodou poděkovat?

Poděkovat. Ano. Za co?

Udělal jsem z tebe dědičku impéria.

Jsi vopičák. Sviňský prasák.

Parazit.

Zdechneš.

Ne. Takovou radost ti neudělám! řval.

Ano. Uděláš.

Neslyšel mě. Položil. Dost možná i třísknul telefonem o stěnu. O podlahu. Možná jej vyhodil oknem.

Moje samota je v porovnání se samotou, kterou prožívá Zu, úplné zero. Když se chci na něco podívat, podívám se. Jak se mohla podívat ona, když neměla… mě? Mateje se zeptat nemohla. Alteho už vůbec ne. Nikdo další v jejím životě nebyl. Nevím, jestli jsem neudělala něco špatného, když jsem jí o Alteho nejnovějších aktivitách vyprávěla. Jenomže lhát Zu jsem nikdy neuměla. Rozhodně ne dlouho. A pokud jde o sviňského prasáka, psalo se o něm v každičkém plátku. Když nebyli na titulce, tak se někde uvnitř, na prostřední dvoustránce k sobě tulili jako dvě pandy. Netušila jsem, že je to Matejovo dílo. Už vůbec mě nenapadlo, že si to u něj objednal Alte. Vysvětlil mi to Bartabas. Souviselo to s kampaní před prezidentskými volbami. Radostná rána našich dětí byl slogan jednoho z vážných kandidátů na tenhle post. Ano. Alte kandidoval na prezidenta Slovenské republiky. Ano. Sušenky nebo cereálie nebo jogurt by mě na billboardu těšily mnohem mnohem více.

III

Bartabas mě uvítal, jako bych si odskočila do Popradu třeba na zmrzlinu. Zavedl mě rovnou do skleníku.

Koukni, ukázal před sebe. Začaly kvést.

Květy pomerančovníku jsou jako vyřezané z nadpozemsky lehkého a pevného materiálu. Připomínají květy lilií. Jenomže jsou o moc něžnější. Delikátnější. Obdivovala jsem je po jednom.

Nechal jsi mě sledovat?

Jenom trošku.

Zlobím se.

To ty přece nedovedeš.

Dohodli jsme se, že se půjdu projet. Ještě před večeří.

Ale s citem, usmál se Bartabas.

Nemusíš se o mě tolik bát.

O tebe nejde. Ruslan zabral…

Vážně? rozšířily se mi oči úžasem.

Nebylo mi zcela zřejmé, proč mě informace o tom, že je nějaká klisna březí, tak rozrušila. Ano. Bylo. Opět jsem nabyla pocit, že vím, kam patřím. Proč tam patřím.

Jak vás slyšela přicházet, úplně obživla, vykládal mi Alexander, když jsme Almu strojili. Prospěje jí trochu se proběhnout.

Snažila jsem se vysedávat opravdu zlehka. Ani jednou jsem ji nepobídla patami. Alexander mě ujistil, že v tomhle stadiu a při mé muší váze se jí nemůže vůbec nic stát. Alma byla veselá, poslušná a zároveň vděčná. Jako by do ní vstoupila jakási hrdost na to, co ji potkalo a co ji čeká. Jízdu jsme si obě hezky užily. U večeře jsem se Bartabase zeptala, co je pravdy na tom, že své pohádkové bohatství si nevyjezdil ani nenabyl chovem ušlechtilých koní, ale přišel k němu prostým a bezohledným vydíráním.

Ale prosím tebe! Kdes přišla k takovým informacím?

To není důležité.

Poslouchej, kdo k tobě mluví. Pak budeš vědět, proč ti říká to, co říká. Řekla ti to Zuzana, té to řekl Stankaj.

A i kdyby?

Tím je řečeno všechno.

A ta záležitost s Matejem? Ty informace měla od tebe.

Podvodníky a lháře nesnáším. Jdu jim po krku, kde jen můžu.

Proč? Jaké na to máš právo?

Je to má forma pokání. Než někoho zničím, dám mu šanci. Vždycky. Každý dostane ještě jednu šanci. Matej Ivan ji dostal. Marián Stankaj taky. Nevyužili jí. Když jsi řekla, že chceš jet do Bratislavy, poprosil jsem Stankaje, jestli by na tebe nedohlídl. Najal na to Mateje. I s fotoaparátem.

Řekl mi, že pod má okna jsi ho poslal ty.

Je to lhář. Jenom kryl toho, kdo mu za tu práci opravdu zaplatil. Poslal mi záběry, na kterých si kupuješ nějaké podřadné pití. Ještě než jsi dorazila do svého bytu, měl je Jozef ve svém mobilu.

Jsem dospělá.

Já ti ten koňak přece nevyčítám. Jenom ti vysvětluju, jak je ten tvůj Matej proradný.

Není můj.

Můj, naštěstí, ještě méně.

Mateje v autě u mého bytu nějací muži přinutili nasednout a odjet.

Najal jsem je já. Anebo se ti líbí, když tě fotografují bez tvého vědomí a fotografie pak rozesílají, kam se jim zlíbí?

Jak ses o něm dozvěděl?

Jozefa sis přece musela všimnout.

To tedy ano.

Nemysli si, že je tak neschopný, aby se nedovedl udělat neviditelným.

Tys chtěl, abych o něm věděla? Proč?

Aby ses nebála dělat pitomosti.

Nevěděla jsem, co mu na to mám říct.

Nevím, co mám na tohle říct.

Tak nic neříkej.

Týden jsem se mu vyhýbala. Ukrývala jsem se před Bartabasem v hotelu. Trucovala jsem v ordinaci lázeňského lékaře. Nebylo mi zřejmé, co mě na jeho chování tak dráždí. To, že mnou zjevně manipuluje, to být nemohlo. Na to jsem byla zvyklá. Bylo v tom něco jiného. Ano. Záviděla jsem mu tu schopnost. Chtěla jsem být taky taková. Zu s jejím talentem jsem prostě obdivovala. Alteho talent jsem nenáviděla. Matejem jsem už jenom pohrdala. Bartabas mě fascinoval. Ano. Chtěla jsem být jako on. Nebylo to lehké. To mě tak ponižovalo.

Dočetla jsem se o fenomenálním úspěchu, kterého Zu ve Vídni dosáhla. Svým výkonem ruskou primadonu dokonale zastínila, psali v novinách. V těch seriózních. Její úspěch byl tak velký, že se dostal i do bulvárních plátků. Psalo se tam o incidentu. Odehrál se po skončení koncertu. Na večírku renomovaný fotoreportér fyzicky napadl prezidentského kandidáta. Černé na bílém tam stálo, že Matej Alteho opravdu zmlátil. O důvodech se psaly jenom dohady. Prý se pan Stankaj nechoval k hvězdě večera dosti uctivě. Zbili nám prezidenta? zněl nadpis toho článku. Z pultu v recepci hotelu na mě civěla Alteho fotografie. Ano. Měl na ní vypoulené oči a rozcuchaný knír.

Vyťukala jsem Zu. Volané číslo neexistuje, oznámil mi automat.

Koně dovedou člověka zaměstnávat neustále. Mě především Alma. Bartabas mi vše kolem chovu, výcviku a ježdění trpělivě vysvětloval. Ano. Trpělivě jsem tomu naslouchala. Těšilo ho, když jsem projevila zájem být u všech obchodních jednání. Mým úkolem bylo usmívat se. Ano. Dělat volavku jsem uměla.

Nesmíš jim nabídnout to, kvůli čemu přišli, hned na začátku. To, o čem se zmíní nejdřív, jim ukaž až nakonec. Ať získají pocit, že tě dostali. Že z tebe vymámili něco, cos jim nechtěla dát. Rozhodně ne za tu cenu, kterou zaplatili. Dopřej jim pocit, že s tebou manipulují. Přestanou být ve střehu a ty si s nimi budeš moct dělat, co se ti zlíbí.

Není to únavné?

Co?

Tyhle manévry. Věčné dohadování…

Co tě nemá! Drží mě to při smyslech!

V hotelu se taky pořád něco dělo. Venku se nepřetržitě producírovalo počasí. Jednou svítilo slunce a bylo to fajn, jindy mi to jeho nesmlouvavé světlo hezky lezlo na mozek. Hosté přicházeli a odcházeli. Ano. Proti tomu bylo nejlepší se opíjet. Ano, ano. Můj předchůdce zemřel na cirhózu jater.

On nebyl alkoholik, zdůrazňoval Bartabas pokaždé, když přišla řeč na mé pití. Zemřel na lenost.

Proč mi to pořád opakuješ?

Protože jsi na nejlepší cestě stát se ožralou.

Jaký je rozdíl v tom, když se opiju z nudy a když jsem opilá, protože jsem nešťastná?

Obrovský přece. Unuděného člověka alkohol uklidňuje. Nešťastného dělá ještě nešťastnějším. Je to asi takový rozdíl jako mezi velikonoční oblévačkou a povodní.

Večerní popíjení s hosty v hotelové hale se stalo trvalou součástí mého denního programu. Bavilo je poslouchat mé nesourodé žvatlání. Někdy se k nám připojil dokonce i Bartabas. Nejčastěji v sobotu. To měl ve zvyku zajít na dobrou večeři. Předtím se nechal dobře promasírovat. Jeho automobil se k hotelu jen blížil, a atmosféru uvnitř to již elektrizovalo. Měly to na svědomí průmyslové kamery. Ano. Opravdu hříšně pomalu mi docházelo, že majitelem hotelu Grand v Tatranské Lomnici je ve skutečnosti Bartabas. Hned mi to nedošlo také proto, že před publikem se soustavně choval jako host. Dokud čekal na masáž, pročítal si noviny. Víkendové přílohy měl ve zvláštní oblibě.

Hele, tvůj kamarád, hodil mi magazín deníku Sme na klín. Pustil se do občansky angažovaných reportáží.

Z novin na mě hleděly vynikající reportážní fotografie. Ano. Matejův styl. Makrodetail zabíraný z mírného podhledu. V kontrastu s nízkým horizontem posazeným ve vzdálené perspektivě. K tomu hustě popsaná dvoustránka. Pamatuju si jenom nadpis a konec článku. Ano. Četla jsem jej několikrát, než jsem přes krvavou mlhu pochopila, o čem že to píše.

Cambio je změna!

Morir pro la Patria es vivir! Umřít pro vlast značí žít! Tohle Fidel Castro věděl už tehdy, když takový osud postihl jeho spolubojovníka Che. Dneska to určitě ví taky. Jsem přesvědčený, že se na veřejnosti neukazuje ne proto, že se mu nedostává sil. Schovává se, protože se stydí za to, co provedl své vlasti a lidu. Na Kubě tohle nikdo nahlas neřekne. Jenomže v mlčení, které tam na tohle téma panuje, je zřetelně slyšet volání po změně. Slovo cambio je na Kubě těhotné obsahem. Zatím spíš tušeným, ale o to očekávanějším.

Matej Ivan, * 1964, je dokumentarista a publicista, žije v Bratislavě.

Složila jsem noviny do klína. Nebyla jsem s to porozumět ne slovům, ale důvodům, kvůli kterým to Matej napsal.

… Zu říkala, že Matej není paparazzi.

Já vím jenom to, že je lhář a podvodník. Poflakuje se na pláži, a aby mu na to nepřišli, píše takovéto angažované bláboly. Přitom jen čeká na svého sólokapra.

Jakého kapra?

Na Fidelovu smrt.

Zu říkala, že Matej není paparazzi.

Už jsem ti přece říkal, že jsem jí pověděl jenom tolik, kolik jsem věděl. Slovo paparazzi ode mě neslyšela.

Matej jí vysvětlil, že to nebyla celá pravda.

Nenuť mě to OPAKOVAT, zvýšil Bartabas hlas.

Ano. Bylo to poprvé, co něco takového udělal. Vůbec jsem na to nebyla připravená.

Tímhle se pravděpodobně jenom vykupuje, ukázal na noviny.

Z čeho?

To zatím nevím. Ale podívám se na to.

Ano. Doufala jsem, že na to zapomene.

Vypila jsem i Bartabasův koňak. Než jej Šimon přinesl, Bartabase zavolali na masáž. Mezitím co byl na masáži, sáhla jsem třikrát po telefonu. Třikrát jsem toho nechala. Měla jsem nutkavou potřebu někomu zavolat. Náhle se vrátil. Byl tady.

Můj strach má strach mít svůj strach.

Byl to jen takový veršík. Slogan, který by se mohl stát refrénem nějaké sentimentální písně. Jenomže na mě dolehl jako nějaké biblické mene tekel ufarzin.

Vedení hotelu pro své hosty pořádalo Hudební večery v Grandu. Zvalo na ně různé interprety. Sólisty i komorní soubory. Klavíristy především. Steinway, kvůli kterému onehdy Alte zlákal Zu na výlet do Tater, byl mezitím přestěhován do hotelu. Tón měl skutečně úchvatný. Ano. Dlouho jsem se odhodlávala. Snad měsíc. Po skončení jednoho takového hudebního večera v Grandu jsem se konečně odvážila.

Pozvěme taky Zu, špitla jsem a čekala bouři odporu.

Odmítla, překvapil mě Bartabas.

Jak prosím?

Alma má hříbě, odpověděl mi.

Zalila mě vlna čiré radosti. Vyskočila jsem. Objala Bartabase. Ano. Tuhle mou spontaneitu měl rád. Pak jsme tam jen tak stáli a usmívali se, jako… by to bylo naše. Řekněme vnouče. Ano. Nový život je nový život. Byla jsem netrpělivá. Chtěla jsem hned běžet za Almou. Jenomže Bartabase přišli pozvat k řediteli hotelu. Uctivě ho prosí, zda by se neráčil zastavit, je to naléhavé…

Jak se bude jmenovat, nechtělo se mi skrývat svou nedočkavost.

To mám snad rozhodnout taky já? Ty budeš jeho kmotrou.

Pejo! Jako já!

Pejo je jméno pro šedého koně. Tažného. Takového, co se zapřahá do vozu. Tohle je ušlechtilý arabský plnokrevník. Musí mít jméno na es.

Proč na es?

Jeho otec je Ruslan. Podle abecedy následuje es.

Vzpomněla jsem si na Almino a Ruslanovopáření.

Sexus.

Proč Sexus?

Mlčela jsem.

Nechceš si to rozmyslet? Může se jmenovat třeba Solaris. Jmenoval se tak jeden skvělý hřebec, na kterém jsem závodil před padesáti lety.

Sexus se mi líbí víc.

Solaris. Solaris II.

Sexus. Sexus Jediný.

Dobře. Sexus Solaris.

Do stáje jsem doslova pádila. Alma mě poznala. Vesele zaržála.

Tam je, ukázal Alexander mezi její kolena.

Alma byla nádherná. Stála odevzdaně, na široce rozkročených nohách. Hříbě se chvělo pod jejím povislým břichem. Sexus Solaris.

Můžu se ho dotknout?

Neradil bych vám to, usmál se štolba, pyšný na to, co mu v stáji přibylo.

Když jsem vyšla ze stáje, Bartabas ještě pořád stál na příjezdové cestě před svým domem. Zachmuřeně hleděl před sebe. Někam k Tatrám.

Nepůjdeš se na něj kouknout?

Beze slova ukázal před sebe. Ano. Neuvědomila jsem si to hned. Výhled na Tatry zacláněl velký billboard. U sloganu Radostná rána našich dětí svítily tři hlavy. Dvě dětské a jedna mužská. Kníratá. Alteho. Dětské hlavičky patřily jeho a Heleniným dvojčatům. Nahoře svítil další slogan. Marián Stankaj, Váš prezidentský kandidát č. 1.

Není nutné nic vymýšlet. Bartabas mě pohladil po předloktí.

Zuřila jsem. Ano. Byla jsem ponížená a uražená. Ukřivděná. Zneuctěná. Pošlapaná. Zostuzená. Náš jazyk má nekonečné množství výrazů k popsání stavu, který jsem pociťovala. Intenzivně. Ano. Slovenština je taky jazyk pro ukřivděné. Ano. Se svou touhou mstít se jsem se svému domácímu starci ihned svěřila. Právě spravoval svůj prastarý štěpařský nůž. Do dírky na vyviklané střence zaklepával nový nýt.

Jdu otrhat a prořezat pomeranče, nenechal se vyrušit ve své práci. Pak se na to kouknu.

Ale…

Podíval se na mě tak ledově, až mě z toho začaly zábst nohy i ruce. Řekl, abych to nechala na něm. Abych se do toho nemontovala. Abych to nezkazila. Ano. Alteho nestydatost ho ranila mnohem víc, než by kdy vůbec mohla ranit mě. Souviselo to s velikostí Bartabasovy ješitnosti. Ano. Té jsem svou sebelítostí konkurovat opravdu nemohla. Billboard vztyčený přímo naproti vjezdu do jeho rezidence byla rukavice hozená rovnou do obličeje.

Jsou tady tři možnosti, řekl Bartabas, když se vrátil ze skleníku s košíkem vonících pomerančů. Podpořím ho, anebo zničím.

To je nějaký vtip? A ta třetí?

Zničím ho tím, že ho podpořím.

A pak už to šlo ráz naráz. Že se něco děje, jsem obyčejně postřehla, až když už bylo po tom.

K vystoupení v rámci Hudebních večerů v Grandu Zu přesvědčil Alte. Bylo součástí jeho předvolební kampaně. V hotelové zimní zahradě se sešlo hodně důležitě se tvářících lidí. Alte se s každým přivítal osobně. Knír se mu leskl. Ano. Pořád mě to intenzivně ponižovalo. Před očima jsem měla tatínka. Netušila jsem, že obsah slova autorita vnímám doslovně. Ztělesněním toho pojmu byl pro mě právě on. Tatínek. Přísný, ale spravedlivý, laskavý, ale neúprosně morální. Ano. Prezidenta jsem si představovala právě tak. Ve školní třídě, na zdi, v pozlaceném rámu. Na Nový rok v televizi, s patetickým projevem. Mezitím jenom samé dobré, moudré a velkolepé skutky pod vlající standartou. Ano. Alteho lesklý knír byl pro mě přímým ztělesněním všeho, co této představě příkře odporuje.

Personál hotelu Grand přivítal Zu, jako by odešla právě včera. Pořád se jí někdo věnoval, něco jínabízel. Zu z toho byla hodně nervózní. Viděla jsem, jak se jí chvějí řasy. Program zvládla výtečně. Ano. Nepamatuju si, co hrála. Mluvím o reakci publika. Potlesk ve stoje trval patnáct minut, vynutili si dva přídavky. Po tom prvním mě někdo chytil za loket. Jozef. Podal mi obálku. Velkou, tlustou. Jméno na ní nebylo žádné.

Neotvírejte ji. V žádném případě.

V obličeji měl značně naléhavý výraz. Ano. Tenhle pokyn nebylo možné neuposlechnout.

Co s ní mám udělat?

Pan Bartabas vás prosí, abyste tuto obálku odevzdala panu prezidentskému kandidátovi, ukázal Jozef na Alteho, tetelícího se pyšnou spokojeností. Jako by Zuin úspěch byl jeho osobní zásluha.

Proč mu ji nepošle poštou. Nebo proč ji nemůžete doručit vy, Jozefe? kroutila jsem se. Setkat se s tím hnusným hadem se mi vůbec nechtělo, byla jsem tam jenom kvůli Zu.

Věřte mi, můj zaměstnavatel není člověk, kterému lze klást teto typ otázek. Jozef mě konejšivě popleskal po hřbetu ruky. Než pan budoucí prezident obálku otevře, ať panu Bartabasovi zavolá. A pamatujte! Neotvírat. Jen odevzdat.

Vstala jsem, odhodlána udělat to co nejdřív a mít to z krku.

Řeknu vám, kdy to máte odevzdat, zastavil mě Jozef.

Bartabas se na koncertě nakonec vůbec neukázal. Jenom poslal košík pomerančů. Zu k nim čichala se slastným výrazem v obličeji.

Po koncertě pozval Alte Zu ke svému stolu. Mě dokonce taky. Ano. Dokud jsme byli lidem na očích, choval se jako otec vlasti. Jakmile se vzdálili, na obličej mu sedl žluklý úsměv.

Dlouho jsem tě neviděl, parazite.

O nic jsem nepřišla.

A jéje! Dědičce narostl hřebínek!

V průběhu večeře vesele konverzoval. Po večeři již i vtípky trousil. Jeden jsem si zapamatovala.

To přijde Jan Pavel II. k nebeské bráně, klepe a nic. Napotřetí se brána přece jen pootevře. Službu konající anděl se ho nevrle ptá, co chce. No, tak jsem tady… To vidím. Jenže já jsem Jan Pavel II. A já jsem archanděl Gabriel. Jenomže já jsem papež. Papež? To je co? Zástupce Ježíše Krista na Zemi. … Tak počkej, zavolám ti ho, jen co dohrajem ferbla, vykládal ten sviňský prasák vesele a s gustem napodoboval pohyby, mimiku a intonaci jednotlivých aktérů té obskurní báchorky. Ježíši, máš na bráně návštěvu. Nějaký papež. Papež? Neznám, houkne Ježíš odkaret, zvedne se a jde k bráně. Tak si to představte, povídá ostatním, když se od brány vrátí, před dvěma tisíci lety jsem tam dole založil rybářský spolek a ono to pořád funguje!

S takovými vtípky se chceš stát na Slovensku prezidentem? zeptal se někdo u stolu, když smích dozněl.

Po těch starouších, co tam byli doteď, se jím můžu stát, i kdybych polykal malé děti, odbyl dotěru Alte.

Všichni se zasmáli. Ano. Já taky. Když se smějí ostatní, směju se taky. Pokud jde o vtipy, Zu mě kdysi dávno naučila, že je zapotřebí počkat napointu. Pozná se podle toho, že za ní už nic nenásleduje. Ano. Po téhle pointě, po té s těmi malými dětmi, jsem zuřila ještě víc. Jenom jsem nechápala, co je na ní k smíchu. Zahlídnout Zu se mi povedlo jen občas. Pořád byla obklopená hloučky lidí. Každý jí chtěl blahopřát. Každý se chtěl nechat oslnit její krásou. Na Alteho obličeji jsem viděla, že se na ni zlobí. Ubírala mu příliš mnoho pozornosti, kterou si nárokoval pro sebe a své nestydaté plány.

Šimon dal personálu diskrétní pokyn, aby přestali přinášet jídlo a pití. Dolévat víno. Ano. Blížila se půlnoc. Ano. Zimní zahrada hotelu Grand se pomalu začala vyprazdňovat. Jozef mi do ucha šeptl, abych obálku Altemu odevzdala ve chvíli, kdy si k nám přisedne Zu.

Ti lidé jsou hrozně milí, pronesla Zu uneseně, když ji ředitel hotelu téměř tichou zimní zahradou k našemu stolu přivedl. Její hlas zněl unaveně. Jsem příjemně překvapená, kolik toho o hudbě vědí.

Tady se pěstuje domácí muzicírovaní, přisadil si ředitel hotelu. Naše Hudební večery v Grandu na tom také mají svůj podíl. Když nepočítám roky druhé světové války, má tato tradice již devadesát let.

A člověk by řekl, že tady žijí s vlky, ušklíbl se Alte rozšafně. Jenomže venkov je důležitý. Proto jsme dneska tady, ohlédl se kolem sebe, očekávaje potlesk.

Dostalo se mu jej. Ano. Zu netleskala. Od ní to taky nikdo nečekal. Bylo na ní vidět, že pro dnešek má opravdu všeho plné zuby.

Tvůj ochránce se dneska neráčí přijít předvádět? otočil se Alte ke mně, zatímco se lidé postávající kolem stolu postupně vytráceli do noci.

Posílá ti tohle, položila jsem na stůl pečlivě zalepenou obálku. Než jsem ji k němu posunula, důrazně jsem pronesla, že než ji otevře, má Bartabasovi zavolat.

Jak prosím? zeptal se, jako by mohl neslyšet.

Než tuhle obálku otevřeš, máš mu zavolat.

Když něco chce, ať zavolá sám.

Alte obálku otevřel. Hromádku papírů, které z ní vytáhl, prolistoval.

Takže starému nekňubovi se mé nejnovější politické ambice přece jenom nelíbí! Měl jsem za to, že mě sem pozval proto, abychom uzavřeli příměří.

Rozhodující je, co si myslí pan Bartabas, utrousila Zu.

V pořádku, ušklíbl se Alte. Když chce mít válku, má jí mít.

Vešla Helena. Alteho to podráždilo ještě víc.

Tohle sem pozval kdo? procedil skrz zuby.

Helena pozdravila každého u stolu zvlášť. Zu a mě dokonce objala a políbila. Alteho si nechala nakonec. Kývla na číšníka, aby jí nalil. Štěbetala, žvanila, byla opilá. Kdo by neznal pozadí jejich domácí historie, musel by si myslet, že paninka je sice trošku v náladě, ale jinak je všechno v pořádku a v případě Alteova volebního úspěchu bude mít Slovensko zase jednou přiťáplou první dámu, která je však na rozdíl od svých předchůdkyň alespoň společenská a veselá.

Odcházela jsem téměř poslední. U stolu zůstali jenom Helena, Alte a Zu. Žádný z nich neměl nejmenší důvod sedět u jednoho stolu s dalšími dvěma. A přece to pro mě nebylo nic nového. Spíš naopak. Podobná situace by mě kdysi alespoň zneklidnila. Teď mi připadala omšelá, fádní a bezútěšná.

První část plánu jsi provedla skvěle, pochválil mě Bartabas po mém příjezdu na statek. Teď je důležité, abys takhle zvládla taky koncovku.

Co když se zmýlím?

Nezmýlíš se. Procházeli jsme to třistakrát.

Zu…

Zu z toho vynech!

Souhlasně jsem přikývla. Přesněji řečeno rezignovaně. Zu z toho vynecháme. Taková je dohoda. Snídali jsme časně. Když jsme dojedli, Jozef s vyhřátým rollsem čekal před domem.

Nejsem žádný lékař, pokusila jsem se vyvléct ještě jednou.

Jsi šikulka. To je víc.

Jsem nesvéprávná.

Tak neodmlouvej.

Sklonila jsem hlavu. Ano. Mám strach. Mám hodně strachů. Nikdo se neumí bát tak jako Pejo, honilo se mi hlavou. Začínala jsem chápat, proč o sobě Bartabas někdy mluví ve třetí osobě. Ano. Méně se ho to pak týká. Jenomže teď by mi nestačila ani pátá osoba. Cestou do hotelu jsem neřekla jediné slovo. Jozef se mě pokoušel rozptýlit.Sděloval mi novinky ze stájí. Z oranžerie. Ano. Nezabíralo to. Můj strach měl nová jména. Z parazita se stával hostitel. Ano. Mým parazitem se stal můj strach. Strach z toho, že teď a pak už napořád budu muset přece jenom konat a žít jen a jen za sebe. Ano. Taky proti někomu.

IV

V případě úmrtí některého z hotelových hostů bylo úkolem lázeňského lékaře provést ohledání těla zesnulého. V případě, že smrt nastala bez cizího zavinění, vystavit úmrtní list. Zaznamenat do něj příčinu smrti. Ano. Byla to takříkajíc hypotetická část pracovní náplně lázeňského lékaře. Mé pracovní náplně. Úmrtní list s mým podpisem a razítkem stvrzoval, že Marián Stankaj, poslanec Národní rady Slovenské republiky, ročník narození 1944, trvale bydlící v Bratislavě, rozvedený, zemřel na srdeční selhání. Úkol jsem splnila. Ano. Dohoda platí. Ulevilo se mi mnohem míň, než jsemčekala.

S Bartabasem jsme to opravdu probírali snad třistakrát. Po podpis a razítko. Pak už to mělo být na mně. Můj strach mi sotva dovoloval dýchat. Byl to ten strach, který se nacházel ještě za strachem ze tmy. A taky za strachem o můj sen žitý ve šnečím domečku. Byl to strach, který mou hlavu dělal bezvýhradně poslušnou. Ano. Byl to strach nemít strach.

Vždycky se může přihodit něco, co tě z pocitu bezpečí spolehlivě vyžene, ševelil ze samého středu tmy v mé hlavě.

V Alteho mobilním telefonu bylo mezi posledními uskutečněnými hovory taky číslo Zu. Její nové číslo. Najít nějakou paní Stankajovou nebo Helenu se mi nepovedlo. Jenom mezi nepřijatými hovory svítila Mamina. Ano. Mohlo mě to napadnout. Pod záminkou, že hledám číslo manželky zesnulého, se mi podařilo Zuino číslo z Alteho telefonu vymazat. Ano. Byla to má vlastní improvizace. Pro jistotu. Recepční si ničeho nevšiml. Soustředěně se věnoval poklopci mrtvého. Zapínal jej. Doklady i telefon jsme položili na stůl. Z kapsy kalhot jsme taky vyndali použitý kapesník. Byla na něm čmouha od rtěnky vínové barvy.

Klid jeho duši, ušklíbl se recepční, když dílo dokonal.

Kapesník od rtěnky vsunul do kapsy své livreje. Ano. Nacházeli jsme se v pokoji, ve kterém před několika hodinami zemřel člověk. S překvapením jsem zjišťovala, jak moc se mě jeho smrt netýká. Hleděli jsme do soumraku za oknem. Čekali jsme na automobil pohřební služby. Ano. Můj podpis a razítko měly tu moc. Příčinu smrti, kterou jsme sviňskému prasákovi vybrali, neměl kdo zpochybnit. Snad proto jsem se příčinami Alteho smrti dovedla nezabývat. Podmanilo si mě kouzlo mého vlastního razítka. Ano. Smrt jako smrt. Pokud není má. Jediné, na co jsem si musela dávat pozor, bylo to, abych mu neříkala sviňský prasák. Ano. O mrtvých jen v dobrém.

Mamina nezvedá, vyrušil mě recepční, který se opět pokoušel dovolat Heleně. Zavoláme později.

Co teď uděláme s tělem? zeptala jsem se. Ano. Poněkud neopatrně. Ano. Budu si na to dávat pozor.

Počkáme, než půjdou hosté na večeři.

Opět se jal volat Mamině.

… snad se ozve sama, když zjistí, že jí manžel volal, ušklíbl se. Ano. Ze záhrobí, říkal ten škleb.

Mohl za to Alteho poklopec. Nechápu, jak mi to mohlo uniknout. Jinak to byla bezvadná práce. Včetně mistrovského výslechu pokojské. Ano. Je možné, že recepční některé nesrovnalosti postřehnout mohl. Jenomže poukazovat na ně bylo to poslední, co mohl potřebovat.

Naším společným úkolem je vyřešit tuhle záležitost pokud možno diskrétně. Položil mi dlaň na předloktí a hluboce se zadíval do mých vyděšených očí, než jsme do pokoje, do něhož nás přiváděl objev pokojské, vstoupili.

Alte byl mrtvý. Ano. Až teď, když adrenalin začal ustupovat, mi došlo, že tuhý mi nahání ještě větší hrůzu než živý. Ano. Byl pro mě nečekaně názorným příkladem bezmoci.

Za ty peníze, co v Grandu stojí pokoj, nebylo okno zase až tak obrovské. Posoudit výhled taky možné nebylo. Venku byla mlha. A taky tma. Pokoj vcelku působil příjemným dojmem. Snad k tomu přispívala houstnoucí tma za oknem a tlumené světlo vevnitř. Dost možná je právě tohle známkou dobrého hotelu. Ať se venku děje cokoliv, u nás je útulně. Ano. Až na mrtvého muže v křesle otočeném k oknu. Mělo to svou logiku. Ode dveří se všechno jevilo být v pořádku. Křeslo bylo mohutné a vysoké. Pokojská si opravdu mohla myslet, že tam nikdo není. Ano. Byl tam. Strnulý a tuhý. Hlava mírně nakloněná v koutku opěrky toho masivního ušáku.

Zu mi naslouchala bez jediného pohnutí. Málem zapomínala dýchat. Seděly jsme ve vagonu tatranské železnice. Vracely jsme se do Bratislavy. Za okny vláčku pršelo. V úsecích, na kterých kolem trati nebyly smrky, bylo vidět světla Popradu.

Pokračuj, šeptla Zu.

Co chceš ještě slyšet? nechápala jsem, protože jsem jí to všechno vyprávěla už potřetí. Umřel na srdeční selhání. To se v jeho věku a při jeho životosprávě stává.

Nemůže se stát, že ho bude ještě někdo jiný… Že se na tělo podívá taky opravdový lékař?

Nevím, škubla jsem rameny. Bartabas říkal, že když to uděláme pořádně, není důvod.

A když to přece jen někomu nedá?

Myslím, že nikdo takový na tomhle světě není, odpověděla jsem jí Bartabasovými slovy.

Jak si můžeš být tak jistá?

Znám Bartabase. Kde není žalobce, není ani zločinu, řekl. Ze smrti toho sviňského prasáka mají všichni jenom prospěch. Promiň.

Proč se mi omlouváš?

O mrtvých jen v dobrém.

Ani se nehnula. Tvář měla otočenou k oknu. Ztékaly po něm kapky deště. Ano. Zu dokonce ani tu tmu neviděla.

Pokračuj, Pejo. Chci vědět úplně všechno.

Proč?

Aby se nemohl vrátit.

Jak by to podle tebe udělal?

Přes nezodpovězené otázky.

… konečky prstů a taky ušní boltce a rty měl už namodralé. Dolní ret byl opuchlý a natržený. Rána se začínala hojit. S okamžikem smrti tedy přímou souvislost zjevně neměla. Zu, proč jsi mu rozepnula kalhoty?

Neudělala jsem to já. Sám si je rozepnul.

Chápu. O tomhle ale mluvit nebudeme. Ano.

Na chvíli odešel do koupelny. Hekal a pak se ozvalo splachování.

Zapomněl si je zapnout.

Nevím. Snad. Mluv ty.

Opravdu se mi nechtělo. Ano. Pokaždé se mi vracel víc namodralý, víc mrtvý, víc hrozivý a odpudivý. Zu nehnutě čekala.

Prostým okem žádná další zranění poznat nešlo. Taky je nikdo nehledal. U selhání srdce probíhá celková tělesná prohlídka opravdu zevrubně.

Nepoučuj mě. Nejsi lékař. Mluv.

Nenašly se žádné známky násilí, škrábance, nic. Ano. Tak to stojí ve zprávě přiložené k úmrtnímu listu.

Seděl tam a koukal z okna?

No… ano. Poněkud zbytečně. Recepční se pokusil vypáčit mu opěrku křesla ze ztuhlých prstů. Nepovedlo se mu to. Přišli pánové z pohřební služby. Recepční pokynul směrem k tělu a obrátil se k oknu. Přistoupili ke mně. Potřásli mi pravicí. Vyslovili mi upřímnou soustrast. Jeden z nich si pak dlaň otřel o své umouněné černé sako.

Protože se ti ve stresu potí dlaně. Proč podávali ruce tobě?

Nevím. Snad to udělali automaticky. Možná je zmátlo mé civilní oblečení. Klidně jsem jim mohla připadat jako jeho mladičká milenka. Nebo dcera. Vlastně to je blbost. Musela bych být nemanželská…

Pejo! mírně zvýšila hlas Zu. Fakta, ne domněnky.

Přistoupili ke křeslu. Jim se vypáčit opěrky ze ztuhlých prstů povedlo. Zpod pravé dlaně mrtvého vyklouzl list papíru. Ano. Lísteček. Paragon. Snesl se na koberec. Rovnou pod křeslo. Nikdo si ničeho nevšiml. Ano. Kromě mě.

Máš jej?

Písmo bylo roztřesené…

Máš jej?!

Funebráci vložili tělo do prosté rakve. Helena mu jistě vybere něco honosnějšího. Obě ruce mu zůstaly trčet od těla. Zeptali se, jestli byl nebožtík věřící. Prý aby mu mohli svázat ruce. Růžencem. Jinak prý rakev nezavřou. Stěžovali si taky, že je moc těžký. Recepční je poslal na chodbu. Pro vozík, na kterém pokojské svážejí použité ložní prádlo.

Máš ten lístek, Pejo?!

Když funebráci odešli pro vozík, recepční dveře zavřel. Prudce ke mně vykročil. Napřáhl dlaň. Ano. Lísteček mi vzal. Deset nebo dvanáct číslic. Taky nějaká písmenka na něm byla.

Seděla tam na té tvrdé sedačce ve vláčku pro turisty a lyžaře jako bez života. Když promluvila, sotva ji bylo slyšet.

Co udělal recepční pak?

Strčil si popsaný paragon do úst. Sežvýkal jej. Host zemřel přirozenou smrtí. Tady to mám. I s vaším lékařským podpisem a razítkem, zaťukal prstem v bílé rukavici na vlastní náprsní kapsu. Oba jsme zaměstnanci tohoto hotelu. Nezapomínejme na to, prosím.

On ten lístek opravdu sežral?

Na chodbě se ozval hluk. Zburcují celý hotel, řekl recepční nasupeně a vyběhl. Ano. Dveře za sebou nezavřel. Pohled mi sklouzl na Alteho nepřirozeně vztyčené ruce. V pravé dlani se mu něco modralo. Bylo tam něco napsané. Nešlo to rozluštit. Ano. Číslice a písmena. Zrcadlově převrácené. Deset nebo dvanáct. Ano. Mé zpocené dlaně. Stiskla jsem jeho pravou ruku. Když se vrátili, vypadalo to, že se s ním loučím. Snad. Byl to opravdu nepohodlný pocit. Jeho chladná kůže. Ano. Pomohlo mi to. Už se ho tolik nebojím.

Ukaž mi dlaň, zašmátrala po mých rukách. Nedosáhla. Ulička mezi sedátky byla přílišširoká.

Numera a písmena už nebyla zrcadlově převrácená.

Poprvé v životě opravdu děkuju Bohu.

Za co?

Za to, že se ti potí ruce.

Tys o tom lístečku věděla?

Zu si vyžádala lahev s vodou. Pila dlouze. Pomalu. Ano. Měla jsem strach, že na mě nezbyde ani kapka.

Nechtěl mi jej dát, spíš vydechla, než řekla, když dopila. Nejdřív souhlasil. Řekl, že on přece dobře ví, že Bartabase nesnáším alespoň tolik jako on sám. Požádal mě o nějakou tužku nebo pero. Jako by mně taková věc k něčemu mohla být. Zepsul mě kvůli tomu jako nějakou couru. Jako za našich nejlepších časů. Zavolal na číšníka. Vyžádal si propisku. Chvěl se vztekem a s ním celý stůl. Zuřil. Opravdu a velkolepě. Slyšela jsem, jak nás personál restaurace zdaleka obchází. S tímhle půjdeš do bankovního trezoru na Františkánské náměstí. Tenhle kód jim ukážeš. Pak jej navolíš. Obráceně. Odzadu. Ale ať ti nikdo nekouká přes rameno. Jsem slepá, namítala jsem. To je jedno. Máš parazita.

On věděl…

Nic nevěděl. Tedy kromě toho, že s tebou můžu počítat.

Ano. Takže věděl.

Pak mi řekl, abychom to, co v trezoru najdeme, zkopírovaly a poslaly do všech novin.

Něco o Bartabasovi?

Já toho starého hnusáka zničím, řekl jenom.

Proč bych to dělala? položila jsem otázku, která mi už několik minut v ústech vadila jako vykotlaný zub.

Pejo, ty přece nejsi na Bartabasovi nijak závislá.

Elektrický vláček zastavil. Všude kolem byl les. Tma v něm byla jako živoucí bytost. Dýchala, sténala, bylo jí zima, a tak se chvěla. Někde v její hloubi se mihly reflektory automobilu uhánějícího po silnici. Jakmile se světla ztratila, tma se soustředila na náš vláček. Čekala jsem, že nás každou chvíli spolkne, stráví a vyplivne někam do vesmíru jako beztvarou hmotu. Ano. Bránila jsem se. Neubránila. Nezastavilo mě ani hrozivé kymácení smrků za oknem.

Zu, proč jsi to s Altem neskončila?

Odpověděla, až když se vlak opět rozjel.

Nevím. Co když právě tohle je láska? Těžko se mi o tom mluví. Nic jiného jsem nezažila. Neber mi to, Pejo.

Včera v noci…

Ne! Na to ani nepomysli! prudce zvolala Zu. Byl natolik opilý, že jsem mu musela pomáhat do pokoje.

Kde byla Helena?

Tu poslal pryč. Jen co nebyl nikdo na doslech, poslal ji pryč tak sprostě, že jí nezbývalo než poslechnout. Taky jí vyhrožoval.

Čím?

Jako obyčejně. Že ji připraví o děti. Ne na jedno odpoledne, jako to tehdy udělal Bartabas.

Dokázal by to?

Víš o něčem podlém, čeho by se Alte někdy zalekl? Když ode mě včera v noci opět chtěl, abych s ním spala, řekla jsem mu, že raději umřu. Řekl, že jsem přesně taková mrcha jako všechny. Tak jsem mu lístek s tím kódem hodila do obličeje. Nejvíc mě na tom mrzí, že měl pravdu.

Já taky?

Co jako?

Jsem mrcha?

Víš, co bylo v té obálce, kterou tě Bartabas včera večer donutil Altemu doručit?

Ne.

A víš, proč bylo nutné počkat, až si k vám přisednu?

Ano. Ne.

Soustřeď se, Pejo. Byla plná materiálů kompromitujících budoucího prezidenta.

Jakých materiálů?

Fotografie. Z večírků.

Z jakých večírků?

Ukázal ti je!? … promiň, vzpamatovala jsem se. Ano. Pozdě.

Alte zuřil právě kvůli těm fotografiím. Dívky na záběrech ho kompromitovaly. Autorem byl Matej. Přesněji Tiger Reports.

Tiger Reports? To jsem přece taky já.

Tak to vidíš. Ty rozhodně nejsi typ, co se nechá najmout na takovou práci.

Bohužel ne. Na to nejsem dost…

… ženská, Pejo. Některé věci nám prostě budou unikat napořád.

Ty jsi s Altem nikdy…

… ty snad ano?!

Říkala jsi, že Matej není paparazzi, pokusila jsem se tohle téma zamluvit.

Matej má ohromný talent, vděčně se chytla Zu. Za peníze dovede být čímkoliv, co si zamane.

Odkud to všechno víš?

… nestačí se dívat. Dobré je i vidět. Poslepu to občas jde o moc líp. Zejména když se jeden starý vejtaha snaží přelstít druhého.

Včera, když jsi od něj odešla, odvedla jsem opět řeč jinam, protože jsem nechtěla nabýt dojmu, že mě Zu zase uráží, byl ještě naživu?

Jistěže byl. Vždyť ty to víš nejlépe.

V tom případě se setkal ještě s jinou ženou.

Zu sklonila hlavu. Ano. Možná že to, co ji k Altemu poutalo, byla opravdu láska. Ano. Nemělo smysl zlobit se na ni, že si o mně dělá iluze.

Pokračuj, vybídla mě naléhavě. Prosím.

Z levého koutku mu vytékal pramínek krve. Nevšiml si jej nikdo, jenom já ano. Ta krev nepocházela ze zraněného rtu. Dotekla do poloviny brady a tam uschla. V té jeho svislé vrásce pod knírem. Ano. V jeho kapse jsme našli ubrousek se šmouhou od rtěnky.

Proto si myslíš, že po mně s ním byla ještě jiná žena?

Proto taky.

Především však proto, že jestli ses s ním nevyspala, on si zcela jistě tu primitivní činnost odepřít nemínil. Kromě období, kdy byl do Zu akutně zamilovaný, nikdy nebyl tak opilý, aby to aspoň nezkusil. Kolikrát se to událo na schodech vedoucích k naší brance. Zu jsem pak řekla, že jsem se chtěla ujistit, že je opravdu pryč, proto jsem se tak dlouho nevracela. A ten včerejší poklopec…

Vlak opět zastavil. Ve světle pronikajícím tmou bylo vidět název stanice. Ano. Tady taky žijí lidé. V téhle tmě. Možná se dokonce nebojí. Ano. Každý z nich má někde svůj domek. Svou šnečí ulitu. Dvacet minut nato jsme vystoupily v Popradu. Na nástupišti Tatranských železnic nás čekalJozef.

Pan Bartabas nechává pozdravovat a těší se na společnou snídani, milé dámy. Večeři již nestihneme, uklonil se.

V

Vzbudil mě hluk. Venku. Za oknem. U brány byly stavební stroje. Alteho billboard vztyčený v poli za cestou tam už nebyl. Právě jej odváželi. Přes slogan dožadující se radostných rán pro naše děti se táhla zablácená šmouha. Ano. Bylo podešti.

Řekneš mi to heslo? zeptal se mě Bartabas, když jsme se vraceli od koní.

Zpočátku nechtěla Alma ke svému hříběti pustit vůbec nikoho. Hryzala a kopala kolem sebe jako pominutá. Jak Sexus Solaris rostl, matčina péče pro něj měla čím dál méně kouzla. Teď si ho vzal do parády Alexander. Nutil jej klusat na dlouhém lanu. Hřebec se na šestimetrové oprati vzpouzel, kroutil, vyhazoval kopyty. Ano. Nedovedl sevpravit do role. Nakonec přece jen dělal to, co od něj Bartabasův štolba chtěl.

… jaké heslo?

Ale no tak!

Ve dveřích na nás čekala Zu. Pobledlá. Bylo na ní vidět, že nespala dobře. U snídaně jsme se z rozhlasu dozvěděli, že náhle skonal bývalý poslanec za Konzervativní stranu a její nadějný kandidát na post prezidenta pan Marián Stankaj. Zemřel v jednom z tatranských hotelů. Na srdeční slabost. Bartabas pokýval hlavou.

Tak. A teď to číslo, dámy.

Jaké číslo? zachtělo se mi zkoušet jeho trpělivost.

Jinak si vás tady budu muset nechat.

Dívala jsem se na Zu. Nebyly jsme nijak domluvené. Ano. Představa, že tady žiji, mě uchvacovala. Pomyšlení, že jsem v tomhle ráji na zemi uvězněná, přivádělo cikáně ve mně k nepříčetnosti.

Pejo, co bys řekla tomu, kdybychom ten snímek udělali dneska?

Jaký snímek?

Přece ten, kvůli kterému jsi sem přijela, rozesmál se Bartabas na celé kolo. Matej už ho neudělá.

Zu poplašeně zamžikala a přestala jíst.

Stalo se mu něco?

Bartabas se opět rozesmál. Vstal od stolu. Se smíchem a kašlaje odešel.

Odkud to může vědět? zeptala jsem se, jen co jsme osaměly.

O Matejovi?

O tom hesle.

Myslela jsem, že od tebe, Pejo.

Recepční! zvolala jsem. Nechal se uplatit…

Jak můžeš být tak naivní, Pejo, chytla se za hlavu Zu. Myslíš, že majiteli hotelu, ve kterém je někdo zaměstnaný, bude takový člověk klást podmínky?!

Byla jsem naivní. Ano. Předpokládala jsem, že mi Zu už nevěří. Že když jsem ji zase zklamala, jako už tolikrát, bude předstírat, že mi důvěřuje, a přitom mě bude intenzivně podezírat a bude přede mnou ve střehu. Na půdě, kde jsem vůči ní v poziční výhodě, protože takříkajíc doma, se se mnou bude bavit jenom o nejnutnějších věcech. Ano. Vyděsilo mě, že se mnou mluví úplně otevřeně. Vydala se mi do rukou a tím říkala, abych se o ni postarala. Vyděsilo mě to především proto, že jsem na výměnu našich rolí nebyla vůbec připravena. Koukala jsem, jak popíjí čaj a snažila se získat čas. Moje hlava se snažila. Pochopila jsem jenom tolik, že když Bartabasovi o existenci hesla neřekl Alte, pak to opravdu musel vypáčit z recepčního. Ano. Alte mu to neřekl. Recepční ano. Samotné číslo ne.To neznal. Ale řekl mu, že je můžu znát já. Udělala jsem proto jediné rozumné rozhodnutí, které přicházelo v úvahu.

Půjdu si zajezdit, řekla jsem co nejvíc oznamovacím tónem.

Proč mi to říkáš takhle?

Jak ti to mám říct.

… normálně. Ne jako služba na infolince.

Ve stáji byl Bartabas. K jeho obeznámení se svým nejbližším programem jsem zvolila tentýž tón jako před chvílí.

To je dobrý nápad, kývl hlavou. Mého nezvykle strohého tónu si ani nevšiml. Alexander půjde s tebou.

Alma, odstavená už nějaký čas od svého hřebečka, ze mě měla viditelnou radost. Jen co jsme vyjeli ze stáje, vyrazila jako kulový blesk. Její svéhlavý synek zůstal ve výběhu. Když jsme jej míjeli, jal se běžet s námi, dokud mu vysoká ohrada z trámů nepřehradila cestu. Alexander se většinou držel za mnou. Když jsme zastavili ke krátkému odpočinku, místo toho, abych sesedla, ukázala jsem k vysoké skále, tyčící se nad korunami smrků. I tuto část našeho dostihu mě Alexander nechal vyhrát.

Jak se daří sestře? zeptala jsem se ho, když jsme stanuli nahoře.

Líp, usmál se. Pan Bartabas mi pomohl sehnat pro ni léky… Děkuji vám.

Mně?! snažila jsem se zatvářit překvapeně. Ano. Sotva jsem zvládla zakrýt rozčilené potěšení. Zapřísahala jsem Bartabase, aby mě neprozradil. Léky! pleskla jsem se otevřenou dlaní do čela. Ano. Tahle improvizace mi vyšla přece jen o něco líp. Alexandře, máte tady svůj mobil? Úplně jsem zapomněla na jednoho pacienta…

Zaraženě kývl hlavou a váhavě svůj obstarožní přístroj vytáhl z nějaké vnitřní kapsy.

Je to diabetik, vysvětlovala jsem mu, když mi jej podával. Musím zavolat na recepci…

Spěšně jsem vyťukala Pinokiovo číslo.

Promiňte, že vám volám z tohohle neznámého čísla, ale je to naléhavé. Tady je…

Slečno, mně se nemusíte představovat, zarazil mě. Váš hlas a poněkud překotný způsob mluvy bych poznal i o půlnoci.

Potěšilo mě, že vůbec žije. Ano. Opravdu. I bez ohledu na to, že kdyby nežil nebo to nezvedl, neměla jsem žádný záložní plán. Taky mě potěšilo, že i jeho číslo jsem si pamatovala. Ano. Můj autismus má kromě nevýhod taky nějaké výhody.

Budu tedy diktovat, skočila jsem mu do jeho dojatého blekotání o tom, jak je rád, že mě slyší a že by mě ještě raději taky viděl. Během telefonování jsem se od koní a od Alexandra co nejvíc vzdálila. Když jsem ho poprosila, aby mi nadiktované údaje a instrukce zopakoval, zeptala jsem se ho, jestli mi ve všem rozuměl.

Ale jistě. A kdy vás…

Je to naléhavé, zopakovala jsem, hovor típla, Pinokiovo číslo mezi volanými smazala a telefon vrátila. Šla jsem dále od koní, když to Bartabas tak nerad vidí.

Alexander se chápavě usmál a telefon okamžitě zmizel někde v jeho oblečení. Zpáteční jízdu jsem si vysloveně užívala. Alma a já jsme byly jedno tělo. Tentokrát jsme vyhrály zaslouženě.

Jezdíte skvěle, pochválil mě pak Alexander při odstrojování koní.

Když jsme Almu před ustájením pustili do výběhu, její hřebeček se k ní choval jako ke kterékoliv jiné klisně. Jen co ji ve vedlejší ohradě zavětřil, přiběhl blíž, nijak neskrývaje všechny příznaky neovladatelného pohlavního vzrušení. Rozšířené chřípí, zvednutý ocas i hlava, vyhazování zadních nohou. A to byl jen začátek.

Sexus Solaris je pro něj skvělé jméno, chtěla jsem to pak Bartabasovi říct.

Ve sprše jsem na paniku ve své hlavě zapomněla. Sestoupila jsem do haly. Panika byla okamžitě zpátky. Stál tam zachmuřený Bartabas. Ano. Měla jsem pod tou sprchou zůstat navěky.

Prý máš starost o nějakého pacienta.

Je to diabetik.

Odkdy ty jsi lékař?

Zpotily se mi dlaně. Panika v mé hlavě nahlas křičela.

Odkdy ty jsi můj otec?

Co to sem pleteš?

Nevím. První, co mě napadlo.

Bartabas odešel. Ano. Aby se nerozčílil doopravdy. To byla jeho osvědčená metoda. Jednou mi řekl, že kdyby na to před léty náhodou nepřišel, už dávno by byl pod drnem. Ano. Právě o to mi v té chvíli šlo. Nekonečně mě mrzelo, že jsem ho nedovedla zadržet. Pořádně rozčílit. Viděly jsme ho vcházet do oranžerie. Pak z ní vycházet. Vstoupit do stájí. Motat se kolem koní ve výběhu. Ano. Zu byla o všem, co právě Bartabas dělá, podrobně informována. Seděly jsme v hale. Čekaly, co s námi bude. Domácí pán se o nás okatě nezajímal. Těsně před obědem nám po hospodyni vzkázal, abychom byly tak laskavé a přišly do stájí. U kůlu určeného ke kování koní, se železnými oky kolem dokola, stál Alexander. Blůzu měl svlečenou. Byl uvázaný jako nějaký vzpurný kůň. Na zádech měl krvavé šrámy. Jozef držel v ruce tlustý býkovec. Bartabas té tortuře mlčky přihlížel.

Přišel až k obědu. Promluvil až po polévce. Hovězí, s játrovými knedlíčky. Ano. Chutnalo mi. Můj hlad byl přece jenom ještě pořád větší nežstrach.

S tím vaším Altem jsme začali obchodovat již před léty. Vím o něm prakticky všechno. On toho o mně věděl taky hodně. O mnoha lidech mám informace, kterým se říká citlivé. Rozdíl mezi námi dvěma byl v tom, že já je nepoužívám.

To vám máme věřit? zeptala se Zu.

Nepoužívám je ne proto, že bych byl tak morální nebo zásadový, pokračoval Bartabas po odmlce, vyplněné podrážděným tichem. Nebylo to nutné. A když to není nutné, pak je to plýtvání. Jsem obchodník, ne hazardér. Alte se před nějakým časem dostal k podobným materiálům o mojí osobě.

Co je to za materiály?

Ale no tak, slečno Zuzano! Nepočkáme alespoň, než se bude podávat dezert?

Jak se k nim dostal?

Ukradl mi je. Byl mým hostem a zneužil toho. Když jsem byl ve stáji, jednoduše vešel do mé pracovny, otevřel můj sejf, a než jsem se vrátil, byl pryč. Ano, Pejo, zastavil mou poznámku dřív, než vůbec zazněla, teď už si na své věci dávám lepší pozor.

Chtěla jsem říct, že jsem netušila, že je tak zručný, řekla jsme popravdě.

Není. Tak dlouho jsem nemusel čelit žádnému nebezpečí, až jsem se stal troufale důvěřivým. Materiály jsem sice měl uložené v trezoru, jenomže jsem jej vůbec nezamykal. Dovedu si představit, jak musel být překvapený, když to zjistil. Od návštěvy pana Stankaje již tak lehkomyslný nejsem.

Proto ho tak nenávidíte?

Okradl mě. Bez ohledu na to, co mi vzal, neměl to dělat. Byl bych nerad, kdyby se teď, když už mi nehrozí bezprostřední nebezpečí od něj, dostaly ty materiály do nepovolaných rukou.

Propusťte nás a můžeme o tom začít mluvit.

Nejdřív ty materiály, prosím.

Jste vyděrač.

To tedy jsem, slečno Zuzano. Abych udržel krok s vámi. Já vašeho nevlastním nic.

Včerejšího večera jste nechal Atemu doručit obálku, promluvila Zu po jídle. Byly v ní materiály, které nazýváte citlivými.

Ano, to byly.

Říkal jste, takové materiály vám stačívlastnit…

Je to tak, Zuzano, usmál se uznale. Ve výjimečných případech je, jako poslední varování, pošlu těm, kterých se týkají.

Vyděrač je vyděrač, zaslechla jsem se promluvit. I když vydírá vyděrače.

Rozesmála jsem je oba. Ano. Byla jsem jim za to vděčna.

Pejo má pravdu. Ten rozdíl se těžko chápe, poznamenala pak Zu.

Skutečně se to lidem jako vy, Zuzano, vysvětluje těžko.

Pročpak?

Vy jste nevydíratelná. Co opravdu máte, to vám vzít nelze, a co vám vzít lze, o to se žádný soudný člověk, který nestojí o ostudu před celým světem, zajímat nemůže. Proto mě tak rozčílil ten podlý záměr s vaší vilou.

On se vám s tím pochlubil?

Ale co vás nemá! Ode dne, co zmizel i s mými dokumenty, jsem z něj oka nespustil.

Co je s Matejem?

Vidíte? Když nejde o hudbu nebo o krásu, není na vaši adresu co říct. V tomhle spočívá vaše opravdová síla.

Přeceňujete mě. Ptala jsem se, co je s Matejem.

Matej už mě nezajímá. Posloužil mně, poslouží jiným. Kvůli břídilovi, jako je on, si ruce špinit nehodlám. Ode mě mu žádné nebezpečí nehrozí.

A ta včerejší obálka?

Je opět u mě. Bezpečně zavřená v trezoru. Na mrtvé by se přece mělo vzpomínat jen v dobrém. Ale nechme hloupostí, obrátil se Bartabas ke mně. Pejo, řekneš mi to heslo?

Jaké heslo?

Kombinace číslic a písmen. Předpokládám, že je to heslo schránky v některé z bank…

Nic…

Pejo, nenuť mě vyzkoušet závislost slečny Zuzany na tobě, zaškaredil se na mě Bartabas. A když myslíš, že bych ti navzdory hluboké náklonnosti, kterou k tobě chovám, nedovedl účinně ublížit, víš, že jsi na omylu.

Pejo, řekni mu to heslo, tiše hlesla Zu.

Bála jsem se říct mu to číslo. Před očima jsem měla Alexandrova krvavá záda. Ano. Kvůli tomu jsem se bála ještě víc, než jsem tušila, že se bátvůbec dovedu. Bála jsem se na Zu třeba jen podívat. Z kapsy jsem vytáhla svůj blok na zaznamenávání kuriózních výrazů a slovních spojení. Poslední zápis se týkal slova pampeliška. Zapsala jsem si je proto, že se mi jako název pro luční květinu zdálo být příliš masité.

Pejo, sykla na mě Zu. Ano. Můj strach mě někdy zavleče někam, kam v tom okamžiku vůbec nechci jít.

Našla jsem taky propisku. Ano. Bála jsem se, že udělám nějakou chybu. Ano. Ne v kombinaci čísel a písmen. V životě. Třebaže jsme se právě na tomhle postupu cestou ze stáje se Zu dohodly.

Řekla jsi mi jednou, že jsi tady doma, chytil mi Bartabas ruku, když jsem mu popsaný papírek podala.

Mýlila jsem se, trhla jsem ramenem. Doufám, že naše dohoda pořád platí.

Jistěže, přikývl. Pomohla jsi mi dostat Stankaje.

Můžeme tedy jít, vstala Zu prudce.

… nechcete zůstat na večeři?

Chceme jen odejít. Zu se po mně natáhla.

Bartabas se jenom uklonil a řekl, že Jozef je nám k dispozici. Už byl na odchodu, ale má prosba se ho pokusila zastavit.

Mám prosbu.

Uvidíme, co se s tím dá dělat, řekl, aniž se ohlédl. Ale na fotografování zapomeň.

Sexus dejte pryč, prosím. Ať mu zůstane jenom Solaris. Solaris II.

Chvíli mu trvalo, než přišel na to, o čem mluvím.

Myslel jsem to s tebou vážně, Pejo, promluvil nakonec tišeji než obvykle. Udělal jsem vše, na čem jsme se dohodli. Sexus Solaris je zapsán do plemenné knihy. To již změnit nelze.

Vtom se ozvala Zu. Zdálo se, že poledních několik vteřin nás vůbec neposlouchala.

Proč jste trval na tom, abych byla u toho, až Alte obálku od vás dostane? A proč vám měl předtím, než ji otevře, zavolat?

To je přece jasné, vzdechl a poněkud unaveně odpověděl starý muž, kterého jeho stáří jakoby až teď, u paty schodiště v hale jeho vlastního domu, opravdu doběhlo. Nabídka zavolat mi, formulovaná jako nařízení, tam byla jen proto, aby ji odmítl. Aby zvýšila jeho zvědavost. A vaše přítomnost byla zárukou, že ho obsah obálky rozzuří na nejvyšší možnou míru.

Co vlastně bylo na těch fotografiích? zeptala se Zu s překvapivě oživeným zájmem.

Fotografie z večírků. Naprosto neslučitelné s ambicemi muže, který se chce stát prezidentem a jako slogan si zvolil tu pitomost s radostnými rány našich dětí. A taky vy, slečno Zuzano. Vy a váš oblíbenec Matej. V choulostivých situacích onoho večera, kdy jste odmítla mou pohostinnost. Udělal je na mou vyslovenou žádost a ani nežádal peníze navíc.

Jozef nás vyprovodil až tam, kde na nás včera čekal. Na nástupiště popradské železniční stanice. Taky nám zamával. Na rozdíl od svého pána. Nezamávaly jsme mu zpátky. Ano. V jeho ruce jsem už napořád viděla býkovec. Cesta vlakem byla dlouhá. Když se rychlík konečně vymotal z horských údolí, pokusila jsem se zavolat Heleně.

Vyjádři jí upřímnou soustrast, šeptla mi Zu, dokud telefon vyzváněl.

… upřímnou soustrast.

Děkuju. Ale proto mi nevoláš, viď že ne? My si tykáme, viď?

Ano. Já bych si s vámi raději opět povykala, když dovolíte. Ano. Byla jste včerejší noci u svého muže na pokoji? Pardon. U svého bývalého manžela. Ano. Takto je to správně.

Byla! Její hlas rozhodně nezněl zjihle. Byl opilý jak prase. Jenom chrčel.

Proč jste za ním šla? našeptávala mi Zu.

Chtěla jsem… Chtěla jsem ho podpořit. V kampani. Takový prezident potřebuje mít vedle sebe pořádnou ženu, ne nějakou cuchtu.

Mluvil s vámi?

Nejdřív jsem se snažila rozumně a mile. Jenomže on mě odstrčil. Sprostě mě vyhodilz pokoje.

Když jste z pokoje odcházela… byl ještěnaživu?

Tak to prrr! Jestli ty… Jestli vy a vaše vychcaná sestřička chcete jeho infarkt hodit na krk mně, tak to si vyprošuju! Mého muže utrápily takové, jako jste vy!

Promiňte, jenom jsem se ještě chtěla zeptat…

Nebudu přece zabíjet otce svých dětí! A zrovna když z toho může být taky nějaký plezír. Ukažte mi toho, kdo by zabíjel zlatou slípku!

… líbali jste se?

Proboha? Proč se na to ptáte? S takovým prasetem? Ke všemu ještě ožralým?

Položila. Ano. Nedovedla jsem si představit, jak o smrti otce pověděla svým dětem.

Za oknem byly pořád Tatry. Tentokrát Nízké. Zu mě požádala, abych jí je taky popsala.

Slovensko je hezká země, řekla spokojeně, než usnula. Anebo je taky možné, že hezké jsou jenom tvoje popisy.

Byla to její první hezká slova od… Od dob, co se to mezi námi kvůli Matejovi definitivně zkazilo. Za Žilinou jsem vyťukala ještě jedno číslo.

Prosím? ozval se překvapený Jozefův hlas.

Jozefe, proč jste tak zarputile trval na tom, abych obálku, kterou jste přinesl pro pana Stankaje, neotvírala?

… už si nepamatuju.

Budu vám vyzvánět, dokud si nevzpomenete.

V mém telefonu nastalo dlouhé ticho. Ano. Protože v Jozefově telefonu bylo ticho taky. Nebyla to chyba spojení. Satelit neměl co přenášet. Ano. Jozef mě znal. Bylo mu jasné, že se mě nezbaví, dokud mi nějakou odpověď nedá.

Pan Bartabas má takovou zásadu, promluvil nakonec přece jen. Nač vymýšlet nové věci, když ty staré fungujou spolehlivě?

Pomůžete mi ještě trochu?

Račte si vzpomenout na název nejoblíbenější knížky našeho pána. Mého pána, pardon.

Vy mi jej neřeknete?

I tak jsem vám už toho řekl až příliš, uzavřel, a než zavěsil, ještě jednou nám popřál šťastnou cestu.

Počkejte! Tu obálku jste… Jak jste se k ní zase dostal?

Je to důležité?

Zblázním se strachy, když se to nedozvím. Všechny nezodpovězené dotazy se v mé hlavě chovají jako noční můry. Chcete mě mít na svědomí? A taky jsme s recepčním u něj našli kapesník. Byla na něm rtěnka. Helenina nebyla.

Poslali jsme za ním profesionálku. Bohužel, pozdě. Všechno mohlo skončit jinak, kdyby byl poslechl a zavolal. A teď už opravdu sbohem.

Jozefovo sbohem znělo opravdu definitivně. Až teď jsem mu to opravdu uvěřila. Ano. Bartabase už nezajímám. Už mě nenechá sledovat. Hlídat. Před sebou sama. Ano. Teď je to už opravdu na mně. Vzpomněla jsem si na jeho štěpařský nůž se starou střenkou. Nač vymýšlet nové věci, když ty staré pořád fungují. Ano. Má své heslo. Své citlivé materiály. Ano. To je jeho ulita. V ní je mu… Jak? Ano. Snad i trošku těsno.

Zbytek cesty Zu prospala. Z rychlíku jsme vystoupily na hlavním nádraží. Zeptala jsem se Zu, jestli chce, abych s ní šla do… Málem jsem řekla domů. Neřekla nic. Chytla mě za ruku. Tou volnou jsem zamávala na taxík. Večer se protáhl v dlouhatánské posedávání na terase. Dívaly jsme se na město. Pohledu na vilu z pálených cihel, stojící v zahradě přes ulici, jsme se vyhýbaly. To všechno mýma očima.

Zu, koukej, svítí se u něj.

Ani na tu nehoráznost nezareagovala. Přemýšlela nad něčím.

Pejo, teď mě nech. Neposílám tě pryč, jen mě teď nech být.

Zvedla jsem se k odchodu. Zu spíš zašeptala, než řekla, o čem celou dobu přemýšlela.

Po mém velkém koncertu ve Vídni se Alte a Matej porvali.

Ano. Psalo se o tom v novinách.

Alte si na mě dělal… nároky.

Ano. Pořád.

On ten koncert platil. Měla jsem jedinou podmínku. Fotografovat měl dovoleno jenom Matej.

Ano.

Po koncertu a recepci jsem Mateje požádala, aby mě doprovodil domů. Porvali se u východu. Alte se právě vracel s jednou ze svých…

Ano.

… favoritek, usmála se Zu zamyšleně.

Odešla jsi s ním?

Jak tě něco takového mohlo napadnout? Po tom, co to všechno zaplatil? Vždyť bych si připadala jako coura.

Ano. Potí se mi ruce. Promiň.

Chtěla jsem, aby zdechl. Moc, moc jsem to chtěla. Ale zabít ho, to ne.

Téměř jsme nedoběhly. Do rána Zu zvracela ještě sedmkrát. Zatímco spala, vešla jsem do tatínkovy pracovny. Knížky, jež mě zajímaly, jsem našla rychle. Četla jsem o přestávkách mezi záchvaty její nauzey. Vademecum medici a Borgie. Střídavě. Mnoho užitečných věcí v nich bylo napsáno. Bylo to užitečné excerpování. Bála jsem se, že Zu může být dehydrovaná. Ano. Proti strachu to nepomáhalo.

VI

Ráno jsem Zu donutila zajít k lékaři. Svolila pod podmínkou, že půjde k doktoru Hruškovi. Našemu dětskému lékaři. Souhlasil s řešením, které jsem mu nastínila. Ano. Zavodňovací infuze po problité noci škodit nemůže.

Zatímco Zu ležela na antiseptickém lůžku a do žíly v levé paži jí tekl živný roztok s kalciem, šla jsem do svého bytu. Vydala jsem se pěšky. Bylo to jen pár ulic. Ano. Byla jsem zvědavá, jestli mě někdo nesleduje. Ano. Nebyl tam. Ani Jozef. Ani Matej. Ano. Zjistila jsem, že mi začínají chybět. Plakáty ohlašující koncert Zu a ruské divy byly dávno přelepené jinými. Billboardy s Altem, jeho dvojčaty a sloganem ohlašujícím radostná rána našich dětí přelepit ještě nestihli. Ano. Až teď byly opravdu aktuální. Zazvonil mi mobil.

Dám vám pana Bartabase, řekl v něm Jozef.

Máš něco, co patří mně.

Ano.

Co s tím budeš dělat?

Nechám si to.

A naše dohoda?

Každá dohoda platí…

… jen dokud platí, uchechtl se ten starý skřet.

Nepoužiju to, dokud nebudu muset, řekla jsem ještě a zavěsila jsem. Ano. Bohudík za noc probdělou v tatínkově knihovně.

Pinokio? křikla jsem rovnou ode dveří.

V bytě rozhodně byl. Na věšáku visel jeho klobouk. Na skříňce u dveří ležela úhledná hromádka bankovek. V kuchyni se svítilo. Seděl u stolu. Dřímal. S hlavou spuštěnou na prsa.

Nedřímal. Byl tuhý. Na stole ležely bílé rukavice z kozinky. Vedle pečlivě zarovnané hromádky archů zažloutlého papíru. Ano. Udělal chybu. Tu samou co Alte. Ano. Nač vymýšlet nové věci, když ty staré tak dobře fungují. Ano. Borgiové používali k likvidaci svých nepřátel jed. Ano. Bartabas taky. Ano. Že nechal svůj trezor nezamčený z lehkomyslnosti, jsem mu nevěřila ani ve chvíli, kdy nám o tom tak dojemně vyprávěl.

Zazvonil mobil. Můj. Číslo zobrazující se na jeho displeji jsem neznala. Ano. Vzbudilo můj strach. Dlaně se mi začaly intenzivně potit. Ano. Mám strach nemít strach. Celý život to tak mám. Jen proto jsem v té chvíli strachy nezešílela. Ano. Být šílená a nesvéprávná je obrovský rozdíl.

Prosím.

Tady doktor Hruška.

Stalo se něco Zu?

Vlastně ano. Chce s vámi mluvit.

Pejo, jsem těhotná.

… ano.

Pejo, já z tebe jednou zešílím! Jsem těhotná!

Ano.

Tak už si po mě přijď, chci domů.

česi, čítajte

Laco Kerata Špatný herec 1

Dušan Dušek Pěšky do nebe 2

Monika Kompaníková Pátá loď 3

Ján Hoštaj Krátké prózy 4

Pavel Vilikovský Pes na cestě 5

Rudolf Sloboda Krev 6

Pavel Vilikovský Příběh opravdického člověka 7

Silvester Lavrík Zu 8

Table of Contents

SilvestrLavrikZuEBook