LISTÁŘMICHAIL ŠIŠKIN

The publication was effected under the auspices

of the Mikhail Prokhorov Foundation

TRANSCRIPT Programme to Support Translations of Russian Literature

© Michail Šiškin, 2013

Translation, epilogue © Linda Lenz, 2013

Photo © Vojtěch V. Sláma, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-063-3

✶

Otevírám včerejší večerník, píšou o nás dvou.

Že na počátku znovu bude slovo. Ve školách ale zatím postaru pořád dokola melou, že nejdřív byl velký třesk a všechno jsoucno že se rozletělo.

Přitom ale všechno prý existovalo už před třeskem — všechna ta nevyřčená slova, všechny ty viditelné a neviditelné galaxie. Tak v písku už žije budoucí sklo a písečná zrnka, to jsou semena tohohle okna, za nímž právě s míčem zastrčeným pod trikem proběhl kluk.

Byla to taková sraženina tepla a světla.

A tenhle domeček plný lidiček, bez dveří a bez oken, byl velký, oznamují vědci, jako fotbalový míč. Nebo jako meloun. A jeho semínka, to jsme byli my. A zrovna v něm všechno uzrálo, nabobtnalo —a prásk.

Prameloun vybuchl.

Semena se rozletěla a pustila klíčky.

Jedno semínko vzklíčilo a stal se z něj náš strom, podívej, po parapetu se šine stín jeho větve.

Druhé se stalo vzpomínkou jednoho děvčátka, co toužilo být klukem — v dětství šlo na maškarní za kocoura v botách a všichni ho chtěli zatahat za ocas, až ho někdo nakonec urval, takže jsem pak musela chodit s ocasem v ruce.

Třetí semínko se před spoustou let vyklubalo a stalo se mládencem, kterému se líbilo, když jsem ho škrábala na zádech, a který nenáviděl lež, zvlášť když se odevšad začalo ozývat, že smrt není, že zapsaná slova jsou jako tramvaj do nesmrtelnosti.

Podle horoskopu druidů byl mrkev.

Než deník a všechny svoje rukopisy spálil, napsal poslední, hrozně legrační větu: „Dar mě opustil“ — stihla jsem ji přečíst, než jsi mi sešit vyrval z ruky.

Stáli jsme u ohně, před žárem jsme zdvíhali dlaně k obličeji a pozorovali kosti prstů, jak se rýsují pod průzračným rudým masem. Shora padaly vločky popela — teplé shořelé stránky.

Jo, málem bych zapomněla. Pak se všechno jsoucno znovu setká v jednom bodě.

Vovko, mrkvičko moje, kdepak jsi?

A co to je za historku? Hloupoučká Julie se snaží, posílá mu dopisy, ale krutý Saint-Preux ji odbývá kraťounkými žertovnými lístky, někdy veršovanými, rýmuje v nich slunce a žblunce, munici a sublimaci, posranej hajzl a úsměv Mony Lisy (mimochodem pochopils, proč se usmívá? — já myslím, že už to vím), břuch a Bůh.

Miláčku můj!

Proč jsi to udělal?

✶

Ještě si musím vybrat válku. Přirozeně že toto žádná překážka nebude. Všeho s mírou, ale zrovna tohoto potěšení se má nezničitelná vlast nikdy nenasytí, a spřátelené mocnosti, než stačíš noviny jaksepatří rozevřít, už napichují neviňátka na bodáky a znásilňují stařeny. Bůhvíproč člověk zvlášť lituje nevinně zavražděného careviče v námořnickém oblečku. Ženy, starci a děti, ti projdou jedním uchem dovnitř a druhým ven, ale námořnický obleček ne.

Obyčejný pěšák je najednou na koni, nad zvonicí se stahují mračna, matka vlast volá.

U odvodu odváděli se slovy: Každý potřebuje svůj Slavkov!

Skutečně potřebuje.

U zdravotní komise mi vojenský lékař — s ohromnou plešatou šišatou lebkou — pozorně pohlédl do očí. Řekl:

„Ty všemi pohrdáš. Já ale nebyl jiný. Když mi bylo tolik co tobě, nastoupil jsem na svoji první praxi v nemocnici. No, a jednou k nám přivezli bezdomovce, kterého porazilo auto. Ještě žil, ale zřízený byl pořádně. Moc jsme se nesnažili. Bylo jasné, že dědu nikdo nepotřebuje a že ho nikdo nenavštíví. Smrad, špína, vši, hnis. Zkrátka někam jsme ho šoupli, hlavně aby nic nezamazal. Stejně natáhne bačkory. Já jsem pak po něm měl uklidit, tělo umýt a poslat do márnice. Všichni odešli, zůstal jsem sám. Šel jsem si zakouřit a říkám si — mám já tohle zapotřebí? Stojí mi ten děda za to? Koho zajímá? Než jsem dokouřil, bylo po něm. Tak aby se neřeklo, otírám krev a hnis — hlavně se ho rychle zbavit, šoupnout ho do lednice. A najednou mě napadlo, možná je to něčí táta. Přinesl jsem si lavor s teplou vodou, začal ho omývat. Bylo to staré, zanedbané, ubohé tělo. Léta je nikdo nepohladil. No, a já mu omývám nohy, děsivé, zkroucené palce téměř bez nehtů — sežrala je plíseň. Houbou mu vymývám všechny rány, jizvy — a tiše s ním rozmlouvám: Tak co, otče, měls těžký život? Není to snadné, když tě nikdo nemá rád. Copak to jde, žít v tvém věku na ulici jako toulavý pes? Ale teď už je konec. Můžeš si odpočinout! Teď už je dobře. Nic tě nebolí, nikdo tě nevyhání. — Omýval jsem ho a rozmlouval s ním. Nevím, jestli mu to pomohlo ve smrti, mně to ale rozhodně pomohlo žít.“

Sašenko moje!

✶

Voloděnko!

Pozoruju západ slunce. A myslím na tebe: Co když i ty, právě teď, v tuhle chvíli, pozoruješ tenhle západ? To pak znamená, že jsme spolu.

Jaké ticho je kolem.

A to nebe!

A podívej, bezový keř — i ten nazírá svět.

V takové okamžiky má člověk pocit, že stromy rozumějí úplně všemu, vyslovit to ale nedokážou — tak jako my.

A najednou hrozně ostře pociťuješ, že to tak skutečně je, že myšlenky i slova jsou opravdu vyrobeny z téže podstaty, z jaké jsou i tyhle červánky, nebo tamhleten jejich odraz v louži, nebo moje ruka se zavázaným palcem. Moc bych si přála, abys to všechno teď viděl!

Představ si, sáhla jsem po noži na chleba a dokázala jsem se říznout do palce až k nehtu. Nějak jsem to převázala a pak jsem na obvaz nakreslila dvě oči, nos. Objevil se chlapeček paleček. A právě s ním si tu teď o tobě celý večer povídám.

Znovu jsem si přečetla první pohled od tebe. Ano! Ano! Ano! Přesně tak! Všechno se rýmuje! Jenom se rozhlédni! Rýmy jsou všude! Tohle je svět viditelný, a tohle — když zavřu oči — neviditelný. Tohle jsou hodinové ručičky, a tohle jejich rým — ulita křídlatce, život ji proměnil v popelník. Tadyhle látá borovice větví nebe a tadyhle na polici léčivá bylina je užitečná proto, že rozhání větry. A tady je můj zavázaný palec, jizva mi asi zůstane navěky, a jeho rým je tentýž palec, můj, jenomže z doby, kdy jsem se ještě nenarodila, a z doby, kdy už nebudu, což je asi totéž. Všechno na světě je zrýmováno se vším na světě. Rýmy svět spojují, stloukají jej, tak jako hřebíky zatlučené až po hlavičky, aby se nerozpadl.

Nejpodivuhodnější je, že tyto rýmy jsou tu odjakživa, od prvopočátku — nedají se vymyslet, tak jako se nedá vymyslet nejobyčejnější komár nebo tamhleten mrak z rodu dlouhoplavců. Víš, každá fantazie je krátká na to, aby vymyslela nejobyčejnější věci!

Kdo to jenom psal o lidech lačnících po štěstí? Pěkně to řekl! To jsem já, já lačním po štěstí.

Taky jsem si všimla, že napodobuju tvá gesta. Používám tvá slova. Dívám se tvýma očima. Myslím jako ty. Píšu jako ty.

Pořád vzpomínám na naše společné léto.

Jak jsme po ránu dělali na topinkách obrazce máslem.

Vzpomínáš si na náš stůl pod šeříkem s ubrusem z voskovaného plátna s hnědým trojúhelníkem — stopou po rozpálené žehličce?

Ale tohle si nemůžeš pamatovat, to je jenom moje: Ráno jsi přešel přes trávník a jako bys za sebou nechal lyžařskou stopu blýskající se na slunci.

A všechny ty vůně ze zahrady! Tak husté a syté, vzduch jimi přímo přetéká. Jen je nalít do šálku místo čaje.

A všechno kolem myslí jenom na jediné — prostě si jdeš po poli nebo po lese, a všecičko se snaží dosáhnout opylení, oplodnění. I ponožky máš plné semen trávy.

A pamatuješ, jak jsme našli na poli zajíce s nohama přeseknutýma sekačkou?

A na hnědooké krávy.

A na kozí bobky na cestě.

Na naši hráz s kalem na dně, na tu rozkvetlou břečku se shluky žabích vajíček. Tolstolobici si hrají s nebem na trkanou. Lezeš z vody a škubeš ze sebe vodní řasy.

Lehla jsem si, že se budu opalovat, přikryla si tričkem obličej, vítr šelestí jako naškrobené prádlo. Najednou mě něco polechtá v pupíku — otevírám oči a vidím tebe, tenkým pramínkem mi z pěsti sypeš písek na břicho.

Jdeme domů, vítr zkouší plachtoví stromů a opírá se i do nás.

Sbíráme spadaná jablka — jsou to ta první, kyselá, zrovna do kompotu — a tahle padavčata po sobě házíme.

Při západu slunce je les zoubkovaný.

A uprostřed noci nás probouzí zaklapnutí pastičky na myši.

✶

Má milovaná Sašenko!

Nic naplat, dopisy budu číslovat, aby bylo jasné, který z nich se ztratil.

Promiň, že jsou to pouze krátká psaníčka — nemám chvíli pro sebe. Navíc jsem strašně nevyspalý, chce se mi zavřít oči a usnout, třeba i vestoje. Descartesa zabila nutnost vstávat za tmy, v pět hodin ráno, aby mohl přednášet švédské královně Kristýně o filozofii. Ale pořád se držím.

Když jsem se dnes stavoval ve štábu, najednou jsem zahlédl v zrcadle svůj odraz navlečený ve vojenské uniformě. Připadlo mi to zvláštní, jaká to je ze mě maškara. Šálí mě zrak: já — a voják?

Víš, zřejmě na tom něco bude — žít vyrovnaný v řadě podle čelisti toho čtvrtého.

Budu ti vyprávět příběh o lodičce. Je krátký. Štípli mi ji. Tu lodičku. A nastoupit do řady bez lodičky znamená porušení velitelského řádu, krátce zločin.

Náčelník všech náčelníků a velitel všech velitelů zadupal a přísahal, že budu umývat záchod do skonání světa.

„Jazykem ho budeš lízat, ty lejno!“

To řekl.

Nic naplat, vojenský jazyk má něco do sebe. Někde jsem četl, že Stendhal se naučil psát prostě a jasně při studiu Napoleonových rozkazů.

A zdejší záchod, abys rozuměla, Saško má vzdálená, to je potřeba vysvětlit. Představ si díry v podělané podlaze. Nebo si raději nic nepředstavuj! Jako by si každý snažil ulevit ne do díry, ale vedle ní. Pomočené je naprosto všechno. Když už jsme u toho, práce střev tvého poníženého služebníka i jeho souputníků, to je taky kapitola sama pro sebe. Ve zdejších dálavách má člověk bolení břicha jaksi pořád. Není mi příliš jasné, jak se člověk může pohroužit do vědy o tom, jak vítězit, když sedí od rána do večera nad propastí a teče z něj.

Zkrátka říkám mu:

„A kde mám tu lodičku vzít?“

On na to:

„Štípli ti ji, tak běž a štípni ji taky!“

Tak jsem šel štípnout lodičku. Není to jednoduché. Lépe řečeno, dokonce hodně složité, protože o ni usilují všichni.

A tak chodím křížem krážem.

A najednou mě napadlo: Kdo jsem? Kde jsem?

A šel jsem mýt záchod. A celý svět objala jakási lehkost.

Musel jsem se dostat až sem, abych se naučil chápat nejobyčejnější věci.

Chápeš, že hovno žádná špína není.

✶

Takže je noc. Právě jsem v posteli dochroupala skrojek a drobky mi teď nedají spát, rozutekly se po prostěradle a koušou mě.

Okno nad mojí hlavou je plné hvězd.

A Mléčná dráha šikmo půlí nebe. Víš ty co, podobá se nějakému obřímu zlomku. Jedna polovina vesmíru je čitatel a druhá — jmenovatel. Zlomky jsem nenáviděla odjakživa, čísel se nějak zmocňují, na druhou a na třetí, pak se zase nějak hledá jejich kořen. Všechno je tak nehmotné, nepředstavitelné, není se čeho chytit. Kořen je kořen, patří stromu. Je pevný, plazí se, lapá, žere půdu, je houževnatý, savý, nezastavitelný, chtivý, živý. A proti tomu nějaký kudrlinkový nesmysl, co ten má co společného s kořenem?

Jak se dá pochopit minus? Jaképak — minus okno? Kam by se podělo? A i to, co je za ním.

Nebo minus já?

Něco takového neexistuje.

Já jsem vůbec člověk všeho, co se dá osahat.

A očichat.

Očichat, to je důležitější. Jako v té knížce, co mi ji táta v dětství četl před spaním. Lidé jsou různí. Jsou lidé, co pořád jenom bojují s jeřáby. Jsou lidé, co mají jednu nohu, po které se pohybují se závratnou rychlostí, a chodidlo mají tak velké, že se v jeho prostorném stínu mohou ukrýt před žhnoucím sluncem a odpočinout si, tak jako v domku. Ale jsou i jiní lidé a ti žijí z vůní plodů. A když vyrážejí na dlouhou cestu, berou si svoje plody s sebou, a když ucítí zápach, umírají. Tohle je i o mně.

Víš, aby všechno živé mohlo být, musí to vonět. Jakkoli. Zlomky a vlastně všechno, o čem jsme se učili, nevoní.

Za oknem se tu vleče nějaký nespavec, kope do prázdné láhve. Zvonivý zvuk skla na asfaltu v pusté ulici.

Rozbila se.

V takové noční chvíle si připadám moc opuštěně, moc bych chtěla být příčinou alespoň něčeho.

Celou mě sžírá touha být s tebou! Obejmout tě, pomazlit.

Jestlipak víš, co vyjde, když tenhle hvězdný čitatel za oknem vydělím jeho jmenovatelem? Jednu půlku vesmíru druhou? Vyjdu já. A ty taky.

Dneska jsem viděla, jak spadlo děvčátko z kola — sedřelo si kolena, sedí a hořce pláče, bílou ponožku zamazanou. Bylo to na nábřeží, tam u lvů — s tlamou plnou odpadků, obalů, dřívek od zmrzlin. No a pak, cestou domů, mě bůhvíproč napadlo, že všechna velká díla vůbec nejsou o lásce. Jenom se tváří, že jsou, aby nás nalákala ke čtení. Ve skutečnosti jsou o smrti. Láska v knihách je jenom takový štít, přesněji páska na očích. Abychom nic neviděli. Abychom se tolik nebáli.

Jak to ale souvisí s tím děvčátkem, co spadlo z kola? Nevím.

Trošinku si poplakalo a snad už dávno na všechno zapomnělo, zatímco v knížce by její sedřené koleno zůstalo, dokud by neumřela, a potom taky.

Knihy nejspíš nebudou o smrti, ale o věčnosti, jenže ta jejich věčnost není skutečná, je to jen zlomeček, mžik — jako muška zlatuška v jantaru. Na chviličku se posadila, aby si promnula zadní nožičky, a z chvilky se stala věčnost. Jistě, vybírají se všelijaké nádherné okamžiky, ale copak to není strašlivé, zůstat takovým navždycky, věčným, porcelánovým — jako pastýř, co se pořád natahuje, aby políbil pastýřku?

Nestojím o nic porcelánového. Všechno potřebuju živé, tady a teď. Tebe, tvůj hlas, tvoje teplo, tvoje tělo, tvoji vůni.

Jsi teď tak daleko, že se ti nebojím říct jednu věc. Abys věděl, tehdy na chatě, když jsi nebýval doma, jsem chodívala do tvého pokoje. A všechno jsem tam očichávala. Tvoje mýdlo. Tvoji kolínskou. Štětku na holení. Očichala jsem vnitřek bot. Otevřela jsem tvoji skříň. Očichávala svetr. Rukávy košile. Límec. Knoflíku jsem dala pusu. Sklonila jsem se nad tvojí postelí, zabořila nos do polštáře. Byla jsem tak šťastná! Jenže to nestačilo! Štěstí potřebuje mít svědky. Člověk je skutečně šťastný, jenom když jeho štěstí někdo potvrdí, když ne pohledem, dotekem nebo přítomností, pak alespoň svou nepřítomností. Svým polštářem, rukávem, knoflíkem. Málem jsi mě jednou přistihl — jen taktak jsem vyběhla na verandu. Uviděls mě a začal jsi mi do vlasů mrskat bodláky. Tenkrát jsem se na tebe hrozně zlobila, a teď bych za to dala nevím co, abys po mně mrsknul bodlák!

Vzpomínám na tebe a svět se mi rozpůlil: na to před naším poprvé, a na to po něm.

Randíme u pomníku.

Loupala jsem pomeranč — dlaň se mi přilepila k tvojí.

Právě ses vrátil od doktora s čerstvou plombou — z úst je ti cítit pach zubní ordinace. Dovolils mi, abych si na plombu prstem sáhla.

Na chatě bílíme strop, nábytek a podlahu jsme zakryli starými novinami. Byli jsme naboso a noviny se nám pořád lepily na chodidla. Zamazali jsme se od hlavy až k patě. Vzájemně si z vlasů oškrabujeme bělobu. A jazyk i zuby nám zčernaly po střemše.

Pak jsme věšeli tylové záclony a ocitli se každý z jedné strany, tak jsem zatoužila, abys mě přes ten tyl políbil!

Nebo piješ čaj, je horký, foukáš, aby vystydl, polykáš malými doušky a hrozně hlasitě srkáš, vůbec ti nevadí, že se to nedělá, jak mi vštěpovali v dětství. Taky začínám srkat. Protože je po dětství. A všechno je dovoleno.

A pak u jezera.

Sestupujeme po příkrém svahu a přicházíme k bahnitému břehu, pod bosýma nohama cítíme cestičku, je vlažná, pružná.

Ponořili jsme se do zátočiny, bez žabince. Voda je kalná, prosluněná. Studená — zespodu vyvěrají prameny.

Tehdy, ve vodě, se naše těla dotkla poprvé. Na břehu jsem se k tobě bála přiblížit, a tady jsem se na tebe vrhla, nohama jsem ti obemkla boky a pokusila se tě utopit. V dětství jsem si takhle hrávala s tátou v moři. Škubeš sebou, snažíš se roztrhnout moje objetí, ale já se nedám. Snažila jsem se ti potopit hlavu. Řasy se ti slepily, chechtáš se, prskáš kolem sebe, ryčíš, frkáš.

Pak sedíme na slunci.

Loupe se ti nos, opálením opadává kůže v okvětních lístcích.

Pozorujeme, jak zvonice na druhém břehu cupuje na hladině svůj odraz.

Sedím před tebou skoro nahá, bůhvíproč jsem se ale zastyděla zrovna za nohy, za prsty u nohou. Zavrtala jsem je do písku.

Spálila jsem mravence cigaretou, a ty ses ho zastal.

Vracíme se domů přímou cestou, přes pole. Ve vysoké suché trávě skáčou kobylky — dotírají na sukni.

Na verandě sis mě posadil do proutěného křesla a z nohou mi začal oprašovat písek. Tak jako táta. Když jsme se vraceli z pláže, otíral mi nohy úplně stejně, aby mi písek nezůstal mezi prsty.

A najednou bylo všechno jasné. Tak jednoduché. Tak nevyhnutelné. Tak vytoužené.

Stoupla jsem si před tebe v mokrých plavkách. Svěsila jsem ruce. Dívám se ti do očí. Chytil jsi ramínka a plavky mi stáhl.

Už dávno jsem byla připravená a čekala, ale bála jsem se, a ty ses bál ještě víc, a všechno by se bylo bývalo stalo už dávno, ale tenkrát, ještě na jaře, pamatuješ, když jsem chytla tvoji ruku a vedla ji tam, vytrhl ses mi. Teď už jsi byl úplně jiný.

Víš, čeho jsem se bála? Bolesti? Ne. Ostatně, nebolelo to. Ani krev žádná. Pomyslela jsem si: Co když tě napadne, že nejsi první?

Až večer jsem si vzpomněla, že jsem nedala uschnout plavky. Zapomenuté, mokré, slehlé, studené se válely na zemi. Voněly bahnem.

Tiskla jsem se k tobě a líbala tvůj sloupaný nos. Šeptali jsme, i když doma nikdo kromě nás nebyl. Poprvé jsem si mohla — beze strachu a beze studu — prohlédnout tvoje oči, jsou hnědé, s oříškovými a zelenými skvrnkami.

Najednou bylo vlastně všechno jinak — mohla jsem se dotýkat všeho, co ještě před chvilkou bylo nedostupné, co nebylo mé. Co před chvílí bylo cizí, mi najednou patřilo, jako by mi narostlo tělo, jako by mé tělo prorostlo tvým. A sebe jsem teď taky vnímala jenom skrz tebe. Moje kůže existovala jenom tam, kde ses jí dotýkal.

V noci jsi spal, ale já jsem spát nemohla. Chtělo se mi hrozně brečet, jenže jsem se bála, že tě vzbudím. Vstala jsem a šla do koupelny. A s chutí jsem si zabrečela.

A ráno před umyvadlem najednou vlna hloupého štěstí — jak jsem uviděla naše zubní kartáčky spolu v jednom kalíšku. Stojí, nohy překřížené, a dívají se na sebe.

Ty nejobyčejnější věci tě mohou přinutit umírat štěstím. Pamatuješ, už ve městě — zamkl ses na záchodě, procházela jsem kolem do kuchyně, neovládla jsem se, sedla jsem si na bobek a zašeptala do klíčové dírky:

„Miluju tě!“

Nejdřív úplně potichoučku. Potom hlasitěji. A tys nerozuměl, co ti šeptám, a bručíš:

„Už to bude.“

Jako bych potřebovala koupelnu.

Tebe jsem potřebovala, tebe!

Sedíš u trouby, v jedné ruce držíš lžíci, v druhé kuchařku. Nevím, co tě to popadlo. Řekls, že uděláš všechno sám a abych se ti tam nepletla. A já schválně chodila do kuchyně, jako že něco potřebuju, přitom jsem se ale jenom chtěla podívat na tebe. Pamatuješ? Hnětls mleté maso, neovládla jsem se a taky strčila ruce do kastrolu — bylo to úžasné, hníst společně tu voňavou hovězí masu, mleté nám prolézalo mezi prsty!

S naběračkami, chňapkami a pánvičkami sis vlastně vůbec nerozuměl — ožívaly ti pod rukama, snažily se ti vykroutit, vypadnout, zdrhnout.

Pamatuju si úplně všechno, každičký detail.

Leželi jsme a nedokázali jsme se od sebe odtrhnout — a pak na tvém rameni otisk půlkruhu mých zubů.

Naše nohy se proplétají, chodidla k sobě přilnula, lísají se a prsty kluzké od krému se zaklesávají do sebe.

V tramvaji se po nás dívají — před nosem mám tvoji pěst, líbám tu kůstku, co je červenec.

Stoupáme k tobě a zdá se, že výtah se vleče celou věčnost.

Pod židlí stojí tvoje boty s ponožkami uvnitř.

Tenkrát jsi mě líbal poprvé tam, nedokázala jsem se uvolnit. Když člověk vyroste, ví, že těch míst se nedotýká. To se jen klukům zdá, že holky mají mezi nohama tajemství, zatímco tam je mokrota, miasmy, bakterie.

Ráno jsem nemohla najít kalhotky, někam zmizely, prohledala jsem úplně všechno, ale nenašla. I teď si myslím, žes je štípl a někam schoval. Tak jsem šla bez nich. Jdu ulicí, vítr mi leze pod sukni, a já mám takový prazvláštní pocit, že to jsi ty, že to ty jsi všude kolem.

Vím, že existuju, ale pořád potřebuju důkazy, doteky. Bez tebe jsem jenom prázdné pyžamo hozené přes židli.

Tys to byl, kvůli komu jsem si zamilovala svoje ruce, nohy, svoje tělo — vždyť tys je líbal, ty je přece miluješ.

Podívám se do zrcadla a přistihnu se při myšlence: To je přece ta, kterou miluje. A líbím se sama sobě. Dřív to tak nikdy nebylo.

Zavírám oči a představuju si, že jsi tu se mnou.

Můžu se tě dotknout, můžu tě obejmout.

Políbím tě na oči — a má ústa prohlédnou.

Tak bych chtěla projet špičkou jazyka, jako tenkrát, po tvém švu, vede ti tam, dole, od do, tak jako u plastové panenky miminka, taky jsi slepený ze dvou půlek.

Někde jsem četla, že nejvoňavější části těla mají blízko k duši.

Zhasla jsem světlo, abych se konečně mohla stočit do klubíčka a usnout, a zatímco jsem ti psala, nebe zakryly mraky. Jako by někdo smazal špinavým hadrem školní tabuli a nechal na ní bělavé obrazce.

Cítím, že všechno dobře dopadne. Osud — jenom pouští hrůzu, ve skutečnosti nás uchová, ochrání před opravdovým neštěstím.

✶

Saško moje drahá!

Naparuji se, ale ve skutečnosti bych bez tebe, bez tvých dopisů už dávno chcípl, nebo bych to alespoň přestal být já, nevím, co je horší.

Už jsem ti psal o našem mučiteli, kterého jsem překřtil na Commoda, což se ujalo, jak asi tušíš, bez souvislosti se synem Marka Aurelia. Dnes si dal obzvlášť záležet, aby mi vysvětlil, co je život. Nechci ti o tom psát. Chci se nechat unést, myslet na něco z jiného světa, na Marka Aurelia.

Nechápu, jak může Marcus Aurelius, který už je milion let po smrti a kterého každý zná, souviset se mnou, který tu sedím v erárních svědivých podvlíkačkách a kterého nikdo nezná.

Na druhou stranu právě on napsal: Nikdo není šťastný, pokud se za šťastného nepovažuje.

To bude zřejmě to, co nás s ním spojuje — oba dva jsme šťastní. A co na tom, že on kdysi zemřel, kdežto já tu ještě jsem. V porovnání s naším štěstím se smrt zdá být maličkostí. Překročil ji cestou ke mně jako práh.

Tento pocit štěstí vyvěrá z toho, že chápu, že všechno kolem je neskutečné. Skutečné je to, jak jsem byl u tebe tenkrát poprvé a šel si do koupelny umýt ruce, spatřil tam tvou žínku a tak ostře pocítil, že se dotýkala tvých prsou.

Sašenko moje! Byli jsme spolu, ale já jsem to doopravdy začal chápat až tady.

A teď na to myslím a podivuji se, že jsem si toho tenkrát nevážil.

Pamatuješ, na chatě vypadly pojistky, svítila jsi mi svíčkou, já jsem stál na židli a vrtal se v nich. Podíval jsem se na tebe, v pološeru jsi byla taková nadpozemská, a po tváři se ti přelévalo světlo plamene! V očích se ti odrážel plamínek svíčky.

Anebo se procházíme v našem parku, neustále sbíháš z vyasfaltované cesty, trháš celé trsy trávy a postupně mi ty chomáče nosíš a ukazuješ:

„A co je tohle? A jak se jmenuje tohle?“

Podpatky máš obalené hlínou.

Ten nebohý palec na noze je tmavě modrý — v tramvaji ti na něj někdo šlápl, a ty máš jenom sandály.

Vidím i jezero.

Voda zhoustla, prorostla žabincem, mračny.

Došla jsi až ke kraji a s vykasanou sukní jsi vstoupila do vody po kotníky — chceš ji zkusit. Vykřikla jsi:

„Je studená!“

Nadzvedla jsi nohu a přejížděla jí po hladině, jako bys rozžehlovala záhyby.

Mám to všechno před očima, jako by to nebylo tenkrát, ale jako by se to dělo právě teď.

Svlékla ses, svázala si vlasy, aby se nerozpustily, vcházíš do vody a cestou několikrát kontroluješ uzel na hlavě.

Převrátila ses na záda a nohama kopeš vodu, sloupem pěny se míhají růžové paty.

Pak si leháš do tvaru hvězdy, ruce a nohy rozhozené, drdol se ti rozvázal a dlouhé vlasy plynou do všech stran.

Později, na břehu, aby sis ničeho nevšimla, vrhám kradmý pohled tam, kde se ti mezi nohama zpod gumičky od plavek prodraly mokré pramínky.

A teď vidím tvůj pokoj.

Sundáváš si střevíce — nejprve se sklání jedno rameno, potom druhé.

Líbám tě do dlaní a ty říkáš:

„Nech toho, jsou špinavé!“

Objala jsi mě kolem krku a líbáš mě a přitom koušeš do rtů.

Najednou jsi vykřikla.

Až jsem se lekl.

„Co se stalo?“

„Taháš mě za vlasy loktem.“

Skláníš se nade mnou, bradavkou se dotýkáš mých víček, řas. Jako stan jsi nad námi rozprostřela vlasy. Stahuji ti kalhotky, jsou nějaké dětské, krémové, s mašlemi, pomáháš mi, zvedáš kolena.

Líbám tě mezi nohama, tam, kde je nejměkčí a nejjemnější kůže.

Do hustého teplého porostu nořím nos.

Postel vrže tak zoufale, že se přesouváme na podlahu.

Zasténala jsi pode mnou, prohnula se jako luk.

Ležíme, průvan — jak příjemné na zpocených nohou.

Na zádech máš jemné chmýří a obtisk hrubého vzoru čínské rohože. Přejíždím ti prstem po špičatých obratlích.

Ze stolu si beru tužku a inkoustovou čarou ti spojuji pihy na zádech. Šimrá tě to. Pak se kroutíš před zrcadlem, díváš se přes rameno, cože to tam vzniklo. Chci ti umýt záda, ale říkáš:

„Nech je!“

„To chceš takhle chodit?“

„Chci.“

Vymrštila jsi nohy na zeď a najednou ses drobnými krůčky rozběhla po tapetách, propnula ses, vzepřela lokty o rohož a strnula jsi s nohama vzhůru. Neovládl jsem se, hrozně jsem tě chtěl políbit tam — okamžitě ses složila, zřítila ses.

Odcházím, provázíš mě ke dveřím — na sobě jen tričko a pod ním nic, zastyděla ses a vpředu si je za kraj stahuješ.

O naší poslední noci jsem se probudil a poslouchal, jak oddechuješ.

Zvykla sis spát jako kukla, zamotáš si hlavu do deky, necháš si jenom otvůrek, abys mohla dýchat. Ležím a do toho otvůrku se dívám. Jsi legrační, usnula jsi s čokoládovým bonbonem v puse. Teče ti z ní čokoládový pramínek.

Ležím a hlídám tvůj dech.

Zaposlouchávám se do tvého rytmu. Snažím se dýchat spolu s tebou. Nádech — výdech, nádech — výdech. Nádech — výdech.

Pěkně pomaloučku. To je ono.

Nádech.

Výdech.

Víš, nikdy předtím jsem se necítil tak dobře a útulně jako v tu chvíli. Díval jsem se na tebe, byla jsi taková krásná, taková bezstarostná, taková malátná, dotýkal jsem se tvých vlasů, prodraly se ven z tvého peřinového kokonu, a hrozně moc jsem tě chtěl ochránit před touto nocí, před opilými nočními výkřiky za oknem, před celým světem.

Sašenko moje! Spi! Pěkně spi! Jsem tady, dýchám s tebou.

Nádech.

Výdech.

Nádech.

Výdech.

Nádech.

Výdech.

✶

Nakoukla jsem do schránky — od tebe zase nic.

Měla bych se připravovat na zítřejší seminář, ale hlavu mám prázdnou. Kašlu na to. Uvařím si kafe, zalezu si do křesla a budu si tu s tebou povídat. Poslouchej.

Pamatuješ, bylo báječné vyprávět si o dětství. A já ti toho o sobě ještě tolik neřekla.

Jenže teď koušu tužku a nevím, kde začít.

Víš, proč jsem dostala svoje jméno?

Jako malá jsem zbožňovala všelijaké krásné krabičky, škatulky ze spodních zásuvek naší kredence, celou věčnost jsem probírala náramky, brože, hrací karty, pohledy — všechno na světě, co si tam máma schovávala. No, a v jedné krabici jsem našla dětské sandálky — mrňavé, seschlé, jako na panenku.

Ukázalo se, že jsem měla staršího bratra. Když mu byly tři roky, onemocněl, odvezli ho do nemocnice. Říkali o něm hrozná slova: Uléčili ho k smrti.

Rodiče se okamžitě rozhodli pro další dítě. Náhradníka.

Narodila se jim holka. Já.

Máma děťátko nedokázala přijmout, nekojila mě, nechtěla mě vidět. To všechno mi později vyprávěli.

Vypiplal mě táta. Mě i mámu.

Moje dětská postýlka měla upilované tři šprušle, abych mohla vylézt ven. Jenže to byla jeho postýlka, toho druhého dítěte. Tenkrát jsem přece nemohla pochopit, že to byla jeho skulina. Že tudy prolézal on. Bavilo mě prosmeknout se jí, ale vlastně jsem jenom opakovala jeho pohyby.

Pro mě ten kluk patřil do nějakého nepředstavitelného života před mým narozením, co splýval s prehistorií, pokud už vůbec existoval, ale pro mámu byl tady, vedle mě — byl tu s námi a neopouštěl nás. Jednou cestou na chatu seděl naproti nám ve vlaku kluk s babičkou. Úplně obyčejné ukňourané, vrtošivé, uslintané, ráčkující dítě. Pořád na babičce něco škemral. A ta do něj dokola ryla:

„Tak už dej konečně pokoj!“

Vzpomínám si, jak sebou máma trhla, celá ztuhla, když babka řekla:

„Sašo! Vystupujeme!“

Když jsme vystoupili z vlaku, začala máma na nástupišti, zády ke mně, zoufale prohrabávat kabelku a já jsem uviděla, že má oči plné slz. Zavzlykala jsem a ona se otočila a mokrými rty mě začala líbat a uklidňovat, že je všechno v pořádku, že to jí jenom do oka vletěla muška.

„Už je dobře!“

Vysmrkala se, namalovala si řasy, zvonivě zaklapla pudřenku. A vydaly jsme se na chatu.

Pamatuju si, že právě tehdy jsem si pomyslela: Dobře že to dítě umřelo. Co by jinak bylo se mnou? Cestou jsem si přeříkávala mámina slova: „Už je dobře!“

Já se přece nemohla nenarodit. Všechno kolem, všechno, co bylo, co je a co bude — to všechno to úplně jasně dokazuje, dokonce i tahle ukřičená ventilačka, i tyhle sluneční placičky na podlaze, i okvětní lístky sraženého mléka tuhle v hrnečku s kafem, i tady to vybledlé zrcadlo, které si hraje s oknem na mrkanou — schválně, kdo mrkne dřív.

Jako holka jsem se na sebe celé hodiny dívala do zrcadla. Z očí do očí. Proč zrovna tyto oči? Proč právě tato tvář? Proč toto tělo?

A co když to nejsem já? Co když to nejsou moje oči, moje tvář, moje tělo?

Co když jsem já — tyto oči, tato tvář, toto tělo, co tu prokmitlo — jenom vzpomínka nějaké babky, kterou se jednou stanu?

Hrávala jsem si, že jsem dvakrát. Na dvě sestřičky, dvojčátka. Jsem já a ona. Jako v pohádce: jedna je zlá a druhá hodná. Já jsem poslušná, ona — uličník.

Já jsem měla dlouhé vlasy a máma mě pořád dokola hubovala, abych se česala. A ta druhá popadla nůžky a natruc si cop ušmikla.

Na chatě jsme hrály divadlo, samosebou byly všechny hlavní role její, já tahala za oponu. No, a ona se v té hře měla zabít. Jenom si to představ, s nožem v ruce pronáší svoje poslední slova, pak se vší silou praští do hlavy, a najednou je celá od opravdové krve. Všichni se k ní vyděšeně nahrnuli a ona leží a umírá — podle toho, jak to stojí ve hře, a taky štěstím. Jenom já jsem věděla, že nastrouhala řepu, vzala slepičí vejce, dírkou je vysála a stříkačkou, kterou sebrala mámě, vymáčkla do vejce šťávu a schovala si je do paruky. Celá od řepové krve vyskočila a nadšeně ječí, jak všechny napálila:

„Skočili na to! Skočili na to!“

Ani si neumíš představit, jaké je být na ní ve všem závislý! Neumíš si představit, jaké je nosit po ní její staré šaty. Téhle princezně bez hrášku vždycky kupovali nové a krásné věci, já jsem je dostala taky, ale už staré, ošklivé — abych je donosila. Strojí ji na první školní den, má nové střevíčky, zato já abych se navlékla do starého kabátku s děravými kapsami a skvrnou na klopě.

Celé dětství mě terorizovala, jak se jí zachtělo. Vzpomínám si, jak jsem křídou nakreslila čáru na zemi, rozpůlila jsem náš pokoj. A ona ji smazala. Smazala ji a udělala novou tak, že jsem mohla chodit jen podél své postele ke stolu a ke dveřím. Nemělo smysl stěžovat si mámě, před ní byla hotový anděl, ale jakmile jsme osaměly, začala mě štípat a bolestivě tahat za vlasy, abych nežalovala.

Nikdy nezapomenu, jak jsem dostala nádhernou pannu, velikou, mluvící, co otevírala a zavírala oči, dokonce i chodit uměla. Jenom chvíli jsem nedávala pozor, a už ji moje mučitelka svlékla, zjistila, že jí něco schází — a dokreslila to. Rozbrečela jsem se a rozběhla k rodičům; ti se mi jenom smáli.

Nedalo se s ní dohodnout! Něco jí navrhnu, ale ona si dupne a oznamuje mi:

„Bude to tak, jak řeknu já, jinak tady nebude nic!“

Oči se zúžily, šlehají z nich blesky, v horním rtu jí cuká, odhalují se ostré zoubky. Jen se na mě vrhnout.

Pamatuju si, jak jsem se lekla, když se mě máma zeptala, s kým že si to povídám. Zalhala jsem:

„Sama se sebou.“

Je mi jasné, že se to dělo, když jsem potřebovala, aby mě měli rádi. Objevovala se, když jsem musela bojovat o lásku druhých. Takže skoro pořád. Dokonce i když jsem byla sama se sebou. Ale s tátou nikdy. S tátou to bylo jiné.

Mně i mámě říkal stejně — zajíčku. Asi se mu líbilo, že když zavolal: „Zajíčku!“ — ozvaly jsme se obě, jedna z kuchyně, druhá z pokojíčku.

Když se vracel domů, musela jsem se nejdřív zeptat, abych neotevřela někomu cizímu:

„Kdo je tam?“

Odpovídal:

„Hudec i švec, všeumělec.“

Dokonce i nohy si otíral o rohož v předsíni, jako by tancoval.

Rád nám nosil zvláštní dárky. Říkával:

„Hádej!“

Jenže uhádnout se to absolutně nedalo. Jednou to byl vějíř, jednou šálek typu piala, nebo lorňon, krabička na čaj, prázdný flakon, rozbitý foťák. Jednou přišel s maskou japonského divadla nó. Dokonce odněkud přitáhl opravdovou sloní nohu, dutou, aby se do ní daly strčit deštníky a hole. Máma se na něho zlobila, a já jsem byla z jeho dárků u vytržení.

Zničehonic řekl třeba:

„Nech ty úkoly bejt!“

A muzicírovali jsme. Se zápalem jsme bzučeli na hřeben obalený cigaretovým papírkem, až nás zuby brněly. Dortová krabice se proměnila v buben. Táta odhrnul roh koberce a začal vyklepávat nohama rytmus, dokud nezačali zespodu ťukat sousedi. Nebo popadl šachovou krabici, třásl jí do taktu a uvnitř to rachotilo.

Musela jsem s ním hrát šachy, pokaždé vyhrál, a když mi dával mat, jásal jako malý kluk.

Znal všechny tance světa a učil mě tancovat. Nejraději jsem bůhvíproč měla havajský, tancovali jsme s rukama v kapsách.

Jednou mi při jídle řekl, abych nefrflala, nebo že mi vylije kefír na hlavu.

Řekla jsem mu:

„Nevyliješ!“

A už jsem byla celá od kefírové břečky. Máma je v šoku a já jsem u vytržení.

O jeho lásku jsem nikdy nemusela bojovat.

Ale bez táty jsem měla tu druhou věčně v patách.

Dopisy přes hranice prostoru a času

V závěru románu Listář promlouvá k umírajícímu a blouznícímu hrdinovi Voloděnkovi jeho halucinace, skrze niž zcela zřetelně prosvítá obraz autora. Říká mu, aby si nezapomněl sbalit na cestu všechno, co je důležité, a Voloděnka začíná vyjmenovávat některé ze svých vzpomínek. Okamžik uchování paměti prostřednictvím prostého zaznamenávání postřehů, prožitků a zážitků je jak základem románu Listář, tak nosným pilířem celé Šiškinovy tvorby. Krom toho je tento umělecký postup zřejmě i živnou půdou pro obviňování autora z plagiátorství, ke kterému se později ještě vrátíme.

Michail Šiškin (narozen 1961 v Moskvě), který byl podle vlastních slov od dětství přesvědčený o tom, že se stane spisovatelem, zahájil svou tvůrčí kariéru povídkou Urok kalligrafii (Hodina kaligrafie), která vyšla v roce 1993 (česky v Antologii ruských povídek v roce 2007). V témže roce se objevil i první román Zapiski Larionova (Zápisky Larionova; poprvé byl vydán v časopise Znamja pod názvem Vsech ožidajet odna noč — Všechny nás čeká stejná noc) stylizovaný do tradice ruského románu 19. století. Po několikaleté odmlce, během níž se Šiškin přestěhoval se svou manželkou, švýcarskou slavistkou, z Moskvy do Curychu, vznikl román Vzjatie Izmaila (Dobytí Izmajilu; poprvé vydán v časopise Znamja v roce 1999), jenž zahajuje řadu jeho děl experimentujících se stavbou textu. V jednom rozhovoru označil autor knihu za totální román („totalnyj roman“) — román o všem, v němž navíc hlavním hrdinou nejsou postavy a jejich osudy, ale různé literární styly. A skutečně, tento text na svých bezmála čtyřech stech stránkách hostí nejen jazyk Čechova, Tolstého, Bunina a dalších klasiků ruské literatury, ale i například jazyk cestopisu 15. století. S poetickým jazykem sousedí strohost úředního spisu, stylistiku Simeona Polockého ze 17. století střídají současná ruština, častušky, příkaz k zatčení či zápis soudního přelíčení. Celý text je doslova utkán z různých citátů a aluzí na styl. Kromě toho se autor vzdává klasického způsobu vyprávění hrdiny o vlastním životě, který formoval Zápisky Larionova. Děj je poskládán z útržkovitě se objevujících vyprávění o osudech několika rodin žijících v různém čase v Rusku a za jeho hranicemi. Pro mnohočetnost příběhů a stylistickou různorodost připomíná četba románu prodírání se hustým lesem slov. Vše znesnadňuje i skutečnost, že v textu schází explicitní vypravěčovo průvodcovské slovo, jež by čtenáři pomáhalo orientovat se a pochopit vzájemný vztah mezi jednotlivými příběhy. Nejde o to, že by tyto souvislosti neexistovaly. Šiškin zkrátka nesmírně důvěřuje svému čtenáři, spoléhá na to, že vnímavý čtenář vše pochopí a z jednotlivých vodítek, jež se v románu objevují, si celek díla zrekonstruuje. Což, nutno dodat, při stylistickém bohatství textu není neopodstatněný předpoklad, který navíc dodává románu určité kouzlo.

Podobně je koncipována i následující kniha Veněrin volos (Venušin vlas), vydaná v roce 2005. V mnohohlasém mozaikovitém románu se střídavě objevují a přerušeny v půli vyprávění zase mizejí příběhy lidí žijících v nejrůznějších dobách v nejrůznějších částech světa. Jednu dějovou linii tvoří záznamy z výslechu běženců z postsovětského prostoru žádajících ve Švýcarsku o azyl, inspirované mimochodem skutečnými příběhy, které Šiškin vyslechl v době, kdy tlumočil ve Švýcarsku u podobných azylových řízení. Jiná dějová linie popisuje životní příběh tlumočníka s jasnými autobiografickými prvky, další linii pak tvoří vzpomínky zpěvačky nazvané v románu jménem skutečné historické postavy, sovětské estrádní pěvkyně Izabelly Jurjevové. A právě tyto paměti se krátce po vydání románu staly kamenem úrazu a důvodem, proč byl Šiškin nařčen z plagiátorství. Některé pasáže těchto vzpomínek jsou totiž s mírnými úpravami přepisem z autobiografie reálné sovětské spisovatelky Věry Panovové, jež knižně vyšly pod názvem Moje i tolko moje. O mojej žizni, knigach i čitateljach (Moje, pouze moje. O mém životě, knihách a čtenářích, 1973). Mimochodem Šiskinovo domnělé plagiátorství je v poslední době tematizováno tou částí ruské veřejnosti, která vidí ve spisovatelově nedávné kritice politického stavu v Rusku pouze způsob, jak si udělat reklamu.

Vrátíme-li se k obvinění z plagiátorství, záliba v citování či parafrázování je patrná v Šiškinově tvorbě už od samotného počátku. Kritika dokonce hovoří v souvislosti s citáty a aluzemi v románě Zápisky Larionova o retroslohu zkonstruovaném ze sémantických a stylistických bloků, jež se vyznačují především tím, že jsou součástí prostoru ruské klasické literatury 19. století. Zdá se, že Šiškinovi už od začátku nejde ani tak o nalézání nových významových souvislostí s citovanými texty, o rozvíjení významových potenciálů aluzí, o překvapivá odhalení, demaskování, popírání, či snad dokonce o polemiku s autory dob více či méně minulých. Šiškin autorským způsobem cituje či parafrázuje „pouze“ proto, aby vzkřísil a oživil slova již jednou řečená a zapsaná, aby navodil atmosféru dané doby, která je pro něj skryta právě v samotném jazykovém stylu. Toto povýšení jazykového stylu na hlavního hrdinu románu se mu daří nejlépe v románě Dobytí Izmajilu. Šiškinův poslední román Listář (vydaný v roce 2010) se navzdory mnoha shodným okamžikům od předchozích textů odlišuje.

Listář vznikl po dlouhé, pětileté odmlce naplněné čekáním na nové vnuknutí a strachem, že se inspirace už nikdy neobjeví, na což Šiškin s jistým patosem často upomíná. Během této doby si autor vydělával na živobytí různým způsobem. Působil například jako hostující profesor literatury na univerzitě v americké Virginii, ale pobíral i podporu v nezaměstnanosti, neboť poté, co do románu Venušin vlas zakomponoval některé z vyslechnutých příběhů žadatelů o azyl, jej švýcarský kanton odmítl dále jako tlumočníka zaměstnávat.

Základní význam originálního názvu románu Pismovnik je vzorník dopisů nejrůznějšího druhu. Kromě toho pojmenovává toto označení i sborník sestavený z krátkých povídek, anekdot a základních informací různého typu, oblíbený a rozšířený v Rusku 18. a 19. století a sloužící jako poučná četba určená k jazykovému a literárnímu sebevzdělávání. V případě Šiškinova románu hrají roli oba dva významy. Zvlášť důležitý je i okamžik popularizace a přístupnosti širokému publiku, který tušíme zejména v pozadí druhého významu. Snaha oslovit co nejširší čtenářskou obec, nalézt témata, motivy a příběhy, které jsou blízké každému člověku, a zachytit je právě v jejich intimní odosobnělosti a nekonkrétní specifičnosti, díky níž si je může přivlastnit čtenář jakékoli epochy a národnosti, tvoří výchozí bod Šiškinova románu. Tímto postojem, jenž je základním kamenem strukturní i myšlenkové koncepce textu, se Listář odlišuje od jeho předchozích prací. Ačkoli při zpětném pohledu i v nich nalézáme stopy tohoto úsilí o univerzální a všeobsahující srozumitelnost, již Šiškin povýšil na literární postup.

Jistě není náhodou, že si autor pro svůj záměr zvolil epistolární žánr, jenž byl obzvlášť oblíbeným literárním útvarem v 18. století, na což mimochodem v prvním dopise naráží hrdinka Saška, když zmiňuje postavy Rousseauova epistolárního románu Julie aneb Nová Heloisa Julii a Saint-Preuxe. Román v dopisech totiž kombinuje osobně důvěrný tón subjektivních prožitků pisatelů s jakousi vnější přesvědčivostí a autenticitou, jež pramení z toho, že zdánlivým autorem je právě pisatel dopisu.

Příběh dvou milenců Sašky a Volodi začíná velmi klasicky a nevinně jejich odloučením. Voloďa odešel do války a dopisování začíná. Postupně si však uvědomujeme, že tu něco nehraje. Každý z hrdinů píše z jiné doby. Zatímco Voloďa se v řadách armády carského Ruska účastní potlačení Boxerského povstání v Číně, žije Saška v blíže neurčené moderní době, kterou mnozí recenzenti označují za sovětská šedesátá léta. Později se vše stane ještě nepochopitelnějším, neboť korespondence pokračuje i přesto, že Voloďa zcela evidentně zahynul. Mezi milenci už nestojí pouze prostor a čas, ale i smrt. Střídavě řazené dopisy Volodi a Sašenky, z nichž každý popisuje svůj život z jiného časoprostoru, se navíc odlišují i časovým výsekem, k němuž se vztahují. Zatímco jeho dopisy jsou napsány během několika týdnů či snad měsíců, ona píše své nepravidelné lístky léta, snad desetiletí. Autor povyšuje formu na symbolický význam textu. Literární postup propojuje do jednoho celku dopisy, jež by se logicky neměly protínat. Buduje milostnou korespondenci, jež by v našem empirickém světě byla nemyslitelná. Prostupnost časoprostoru proměňuje román v alegorii věčné, nepřekonatelné lásky, která hory přenáší. Na druhou stranu lze při opakovaném čtení dodatečně z jednotlivých náznaků rekonstruovat, jak došlo k tomu, že se milenci najednou ocitli každý v jiné době. Tyto vysvětlující narážky ostatně vnášejí do románu téma přechodu z vnětextového reálného světa do světa fiktivního, upozorňují čtenáře, že oba milenci jsou nejen literární postavy, ale že by stejně tak dobře mohli být skutečně žijícími lidmi. Z Voloďových dopisů se dozvídáme, že se rozhodl narukovat zcela svobodně, že do války odešel, protože si chtěl dokázat, že je skutečný, protože se chtěl zbavit své závislosti na slovech. Boxerské povstání si zvolil z pestrého výběru válek — „Ještě si musím vybrat válku. Přirozeně, že toto žádná překážka nebude“ —, protože chtěl zmizet ze svého světa do světa jiného: „Chtělo se mi přesadit se do jiného letopočtu.“ V jednom rozhovoru ostatně Šiškin odpovídá na otázku, proč vybral zrovna tyto boje, že pochod na Peking symbolizuje válku především jako způsob lidského bytí, bez kterého podle všeho lidstvo nemůže existovat. Boxerské povstání považuje za signifikantní proto, že v něm bok po boku stály mocnosti, které se v pozdějších válkách, jež vzhledem k vynalezení jaderných zbraní navždy stanovily nepřekročitelnou hranici budoucích konfliktů, změnily v nepřátele.

Dodatečné obdařování literárních postupů významy se odehrává i v samotných dopisech. Milenci nevedou rozhovor v pravém slova smyslu, dopisy jednoho nereagují na to, co řekl v dopise druhý hrdina. Jak Saška, tak Voloďa popisují svůj život. K symbolickému souznění, splynutí duší dochází především prostřednictvím stejných motivů objevujících se v jeho i v jejím textu. Oběma se vybavují podobné momenty jejich letní lásky, oba si všímají vůní a zápachů, které je obklopují, oba „mudrují“ o skutečnosti a neskutečnosti života, zdůrazňují jeho hmatatelnou, materiální stránku, oba hovoří o svém dětství, o svém vztahu k rodičům, o smrti. Oba zaznamenávají stejné věci a přemýšlejí o nich, aniž by o tom věděli, neboť psaní svého adresáta nikdy nedostihnou.

Milenci a jejich dopisy se vzájemně propojují a doplňují i ve stylistické rovině. On sní o tom, že se stane spisovatelem, jenž žije věčně uprostřed svých slov, ale jeho jazyk je krkolomný a prkenný, ovlivněný vojenskou strohostí. Zatímco ona, kterou by nikdy nic podobného nenapadlo, protože jak sama říká: „Všechno potřebuju živé, tady a teď,“ má přirozený jazykový i pozorovací dar. S postupem románu začíná jejich způsob vyjadřování splývat, on přejímá její slova, ona jeho. Tíhnutí milenců k sobě vrcholí v samotném závěru knihy. Umírající blouznící Voloďa, jemuž se vzpomínky pomíchaly s halucinacemi a pro něhož neskutečný svět začíná nahrazovat svět skutečný, anebo naopak — odpověď na tuto otázku nechává autor na čtenáři —, se setkává s kýmsi, za jehož promluvou tušíme hlas autora, a ten jej bere s sebou na cestu, na jejímž konci čeká Sašenka. I Sašenka se vydává na cestu. Za doprovodu převozníka, jímž je tramvajová průvodčí, a své dcerky, kterou si uplácala ze sněhu, jede vstříc svému milému tam, kde je možný i život po smrti — do slov literárního textu. Soudě podle toho, že Voloďovi jeho průvodce klade na srdce, aby si s sebou nezapomněl vzít hlavně své útržkovité vzpomínky, jimiž je Listář přeplněn, směřuje do knihy i on.

Listář nám poměrně složitým způsobem vypráví velice jednoduchý a prastarý příběh dvou milenců, jimž nebylo dáno být spolu a kteří byli rozděleni dřív, než se stačili lépe poznat, ale jejichž vztah pokračuje dál v řádcích dopisů, které každý z nich píše. Přitom jsou všechny prostředky, jimiž román disponuje, struktura i styl, motivy i témata, zaměřeny na jediné. Text se snaží stvořit typizovaný, univerzální příběh života každé lidské bytosti. I citáty, parafráze a aluze, kterými se román hemží, se soustřeďují především na to, aby poukázaly na stejnost, na věčný a neměnný koloběh života, který se pouze obléká do hávu jiné doby. Román zachycuje rovinu života společnou, a tedy srozumitelnou všem lidem, a to i za cenu občasného sklouznutí k patetickým klišé a otřepaným frázím. Dopisy Volodi a Sašky plní útržkovité postřehy, vzpomínky, zážitky a dojmy. Všechny jsou přitom laděny silně dojmově, impresionisticky v širokém slova smyslu a mohly by patřit komukoli a odkudkoli, neboť jak říká Šiškin, každý čtenář chce číst především o sobě. Listář, jenž zcela úmyslně rezignuje na originalitu jakýchkoli hlubších filozofických či jiných poloh, na abstraktní úvahy, které by mohl čtenář odchovaný ruskou klasickou literaturou očekávat, bychom mohli v jistém slova smyslu označit za pokračovatele rané ruské avantgardní tradice, případně také za vrchol tendencí současných. Šiškinův román stojí přesně na hranici, kde už vývoji literatury nezbývá, chce-li se vyhnout dalšímu kroku, jímž je banální kýčovitost, než se vydat dále jinudy. Na otázku, vnesl-li Šiškin do historie ruské literatury něco skutečně nového, čeho si nikdo před ním buď nevšiml, nebo to prostě nedokázal čtenáři zprostředkovat, bude muset odpovědět čas. Na druhou stranu vytýkat případnou absenci geniální jasnozřivosti autorovi, jenž sám říká, že vše už bylo jednou zapsáno, není jaksi na místě. Ať tak či onak, odpovědět na tuto otázku není úkolem našeho doslovu. Zůstaňme u toho, že Listář je brilantním impresionistickým románem napsaným inteligentním stylistou.

Linda Lenz

Postskriptum

Tato kniha obsahuje někdy upravené citace z následujících děl v někdy upraveném překladu následujících překladatelů: Doktor Bolíto Korněje Čukovského v překladu Jiřího V. Svobody, List kněze Jana v překladu Jiřího Pelána, Milión neboli O zvycích a poměrech ve východních krajích Marca Pola v překladu Václava Bahníka, Sluneční stát Tommasa Campanelly v překladu Maxmiliána Ryšánka.

LISTÁŘ MICHAIL ŠIŠKIN

Z ruského originálu Письмовник

přeložila a doslov napsala Linda Lenz

V roce 2013 vydalo jako svou 273. publikaci

nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Radim Kopáč

Korektura Aleš Antošík

Fotografie na obálce Vojtěch V. Sláma

(www.vojtechslama.com)

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G2

(www.suitcasetype.com)

Tisk Grafico (www.grafico.cz)

Počet stran 432

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-063-3

Table of Contents

CoverImage

Patitul

HlavniTitul

AutorskaTiraz

Text

Doslov

Postskriptum

TechnickaTiraz