Don Jacobson

Keď Boh robí citronádu (ukázka)

Skutočné príbehy plné nádeje

Americký originál

(When God Makes Lemonade):

©2013 by Donald C. Jacobson

Published by arrangement with Thomas Nelson, a division of Harper Collins Christian Publishing, Inc.

United States of America

Slovenské vydanie:

©2013 KUMRAN, s. r. o.

www.kumran.sk

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad:

Zuzana Vengliková

Jazyková korektúra:

Eva Petrovičová

Zodpovedný redaktor:

Eva Štrbová

Obálka a grafická úprava:

Štefan Talarovič

Tlač:

Tlačiareň HEIDY, s. r. o.

Prvé vydanie

ISBN 978-80-89487-47-9

Poďakovanie

Na obálke je síce uvedené moje meno, ale bez zákulisnej práce môjho tímu by som knihu nebol dokončil. Veľké ďakujem patrí

– skvelému tímu vo vydavateľstve Thomas Nelson, ktorý uchopil víziu pre túto knihu,

– Martymu Razovi za to, že za posledných dvadsaťtri rokov robil úplne všetko,

– Mattovi Smithovi, ktorý našim autorom pomohol vyrozprávať ich príbehy zo srdca,

– Danae Yankosiovej za jej úžasné editorské zručnosti,

– Davidovi Jacobsonovi a Steffany Woolseyovej, ktorí stáli pri zrode môjho príbehu,

– Brende, že je mojou partnerkou a inšpiráciou na spoločnej ceste,

– a všetkým, ktorí sa s komunitou Keď Boh robí citronádu podelili o svoj príbeh plný nádeje a inšpirácie... Táto kniha je aj vaším dielom. Vaša úprimnosť a povzbudenie prinášajú zmenu do životov mnohých ľudí.

Úvod

Príbehy obsiahnuté v knihe Keď Boh robí citronádu pochádzajú od obyčajných ľudí, ktorých uprostred trpkých životných okolností prekvapila nečakaná sladkosť. Prečo pravdivé príbehy? Pretože nám dávajú nádej. V týchto ťažkých časoch väčšina z nás nepotrebuje počuť, že sa máme viac snažiť – veď už robíme všetko, čo je v našich silách! To, čo skutočne potrebujeme, je uistenie, že Boh je tu a pôsobí tak, aby nám všetko slúžilo na dobré.

Preto ak ťa ťaží nezamestnanosť, depresia, pokazené vzťahy, neočakávané úmrtie alebo iná ťažkosť, nevzdávaj sa!

Prostredie, postavy a záver každého príbehu sú síce jedinečné, ale všetky majú rovnaký odkaz – nie si sám!

Áno, život so sebou prináša starosti, ale aj citronádu, ktorá osvieži rovnako ako vychladený nápoj v horúci augustový deň. Prajem ti, aby si v týchto príbehoch našiel práve takéto osvieženie. Nech ťa Pán Boh požehná odvahou, ktorú potrebuješ na to, aby si vytrval!

1 Roslynské jazero

Don Jacobson

Bol chladný neskorý november a oblaky viseli nízko nad Kaskádovými vrchmi. Lesy okolo Roslynského jazera, v ktorých som v ten deň poľoval, boli husté a divoké ako tie v Kanade, kde som vyrastal.

Cestou okolo jazera som sa v myšlienkach vrátil do detstva: k nekonečným hodinám stráveným kempovaním, rybačkami a poľovačkami. Niektorí z mojich priateľov chceli letieť do vesmíru, iní snívali o skórovaní v Super Bowle, ale ja som túžil len byť vonku, dýchať čerstvý vzduch a mať špinu za nechtami. Príroda ma fascinovala, preto som sa po strednej škole pridal ku skupine drevorubačov. Neskôr som sa dal na stavebníctvo. Na náplni práce mi nezáležalo; kým som na koži cítil lúče slnka, bol som spokojný.

Kráčal som okolo jazera, pokiaľ sa dalo, nečujne. Nechcel som vyplašiť kačky, ale Big Boy, môj divoký čierny labrador, zakňučal a skočil do vody.

„Big Boy, ticho!“ ostro som zašepkal. Pes sa dočľapkal na breh a striasol zo seba vodu. O niekoľko krokov ďalej som v tŕstí začul pár divých kačiek. Zmeravel som. Big Boy za mnou zastal a zaskuvíňal; kačky stíchli.

Pes naďalej kňučal, čím by odplašil kačky, preto som brokovnicu uchopil za hlaveň ako tenisovú raketu a zahnal sa ňou smerom k nemu.

„Ticho!“ zavelil som vo chvíli, keď pažba zasiahla Big Boya do slabiny.

Tichom zrazu otriasol ohlušujúci tresk. Prudko som sa zatočil a strmhlav zvalil do plytkej vody. Zúfalo som lapal po dychu a skúšal sa posadiť, ale intenzívna bolesť ma znovu vrhla do jazera. Prevalil som sa nabok a vypľúval vodu.

Dýchaj, dýchaj, dýchaj, hovoril som si. V ušiach mi rinčalo a nedokázal som sa sústrediť.

Čo sa to stalo? Počul som hluk a čosi ma zasiahlo. Som zranený.

Pozrel som sa na tmavé sivé mraky: vznášalo sa nado mnou čosi nevysvetliteľné.

Bože, postrelil som sa.

„Don!“ začul som, ako ma niekto volá.

Zohol som sa, oprel sadrokartónovú dosku o stenu a otočil som sa.

„Telefón!“ povedal kolega a slúchadlo držal vo vzduchu. „Tvoja žena!“

Prešiel som po zaprášenej podlahe, postupne si sťahujúc rukavicu.

„Ahoj, zlatko. Ako sa máš?“ opýtal som sa a slúchadlo som si pritisol k uchu.

„Mám sa fajn. Ako sa ti darí v práci?“

„Celkom dobre. Myslím, že sa nám to podarí dokončiť podľa plánu.“

„To je skvelé,“ povedala. „Chcem ti len pripomenúť, že Eric a Jeri tu budú o pol siedmej.“

„Super, už sa neviem dočkať. Mám niečo kúpiť?“

„Netreba, všetko je pripravené. Prídeš skôr?“

„Hej, hej. Ľúbim ťa.“

„Aj ja teba.“

„Počkaj ešte,“ začul som ju, keď som už skladal telefón. Znovu som si slúchadlo priložil k uchu.

„Áno?“

„Takmer som zabudla. Volal opravár, že tvoja brokovnica je pripravená. Môžeš si ju kedykoľvek vyzdvihnúť.“

„Vážne? To je skvelé. Zastavím sa po ňu cestou domov.“

„Len, prosím ťa, príď načas!“

Predstavil som si, ako tieto slová kričí do telefónu, a usmial som sa.

„Neboj sa, budem tam!“

Odišiel som z práce skôr a skočil k opravárovi zbraní. Pažbu pušky som si pevne oprel o rameno, pohľadom som skĺzol na koniec hlavne a po miestnosti sledoval pár imaginárnych kačiek.

„Vyzerá dobre.“

Opravár sa oprel o pult a súhlasne prikývol. Zaplatil som mu, naskočil do auta a zamieril domov.

Keď som zaparkoval na príjazdovej ceste, pozrel som na hodinky. Do Ericovho a Jeriho príchodu mi zostávalo ešte niekoľko hodín. Brenda šla čosi vybaviť. Možno mám ešte dosť času na to, aby som zbraň vyskúšal.

Znovu som pozrel na hodinky, popremýšľal a vošiel do garáže. Do vreciek som si napchal náboje, schmatol vetrovku a zapískal na Big Boya, aby naskočil do auta.

Nemal by som Brende nechať odkaz? pýtal som sa sám seba, keď som vychádzal na cestu. Netreba. Budem doma načas.

Chvejúcou sa rukou som si prešiel po pravej nohe. Zastal som, keď som narazil na veľkú necitlivú hrču nad bokom. Bolesť prešla hlbšie do brucha a vystreľovala do chrbtice.

Ach, Pane, modlil som sa, prstami hmatajúc ranu. Teraz budem potrebovať tvoju pomoc.

Pozrel som na breh a zbadal, že puška leží pažbou vo vode. Načiahol som sa po ňu, pritiahol si ju k sebe a pritisol na hruď. Všimol som si, že hlavne a pažba nedržali pohromade.

Kdesi nastala chyba. Zlomila sa, pomyslel som si. Ešte nikdy som nevidel pušku takto sa rozpadnúť.

Prezrel som si ju a zistil, že ak by som z nej chcel vyslať núdzový signál, hlaveň budem musieť odtrhnúť od pažby. Jednu časť zbrane som chytil do pravej ruky, druhú do ľavej a prelomil ich ako konárik. Pažbu som poľahky uvoľnil a pustil do vody. Potom som prsty strčil do vreciek na mokrých džínsach, vylovil z nich náboje a položil si ich na brucho.

Dvojitú hlaveň, ktorú som držal v ľavej ruke, som namieril k nebu a oprel o peň, ktorý trčal z vody. Pravou rukou som nabil obe hlavne a prst položil na spúšť.

Núdzový signál sa skladá z troch výstrelov, opakoval som si. Potom som rátal: Raz, dva, páľ.

Bum!

Raz, dva, páľ.

Bum!

Rýchlo som sa načiahol po ďalší náboj, ale už som vedel, že som príliš pomalý na to, aby tretí výstrel zaznel v rytme. Chvíľu som počúval, dúfajúc, že začujem kroky alebo volanie, ale nič z toho sa nestalo. Zbraň som znovu nabil a signál zopakoval.

Prosím, modlil som sa pri každom dobíjaní, prosím, nech je niekto nablízku.

Vystrieľal som šestnásť rán, keď mi došli náboje. Les bol aj naďalej tichý a prázdny. Zbraň som pustil do vody.

„Pomoc!“ zavolal som zo všetkých síl. „Počuje ma niekto?“

Kričal som tak nahlas, až som stratil dych a zatočilo sa mi v hlave.

„Pomoc! Som zranený! Pomoc!“

Môj hlas sa odrážal od vody smerom k lesu. Snažil som sa spomenúť si, či som cestou sem prechádzal okolo nejakých zaparkovaných áut alebo či sú v okolí domy, ale nedokázal som to. Som tu sám – vedel som to. Nikto ma nepočuje, nikto nevie, kde som. Hmla, vznášajúca sa pri vrcholoch stromov, môže každú chvíľu klesnúť a navždy ma ukryť.

V hlave sa mi zatmelo a začal som si zúfať. Pomaly som prijal skutočnosť, že mám iba jednu možnosť.

Ak nikto nepríde, musím sa odtiaľto dostať sám. Potrebujem sa dostať k autu.

Pomaly som sa prevalil na brucho a podoprel sa rukami. Postupne som vystrel obe kolená, zodvihol sa a našiel rovnováhu.

V poriadku, dobre, povzbudil som sám seba. Od bolesti som sa celý chvel. Pokračuj.

Oboma rukami som si stisol ranu a vo vode potiahol ľavú nohu vpred. Potom som mykol aj pravou, ale ostrá bolesť ma paralyzovala natoľko, že som sa znovu zapotácal do jazera.

Obával som sa ďalšieho pokusu, ale vnútri mi znel jasný príkaz: Dostaň sa k autu! Prevalil som sa a podoprel o blatisté dno jazera. Napriek pichaniu v boku som s hlbokým nádychom posunul ruky o piaď vpred, potom nasledovali kolená. Znovu som sa zhlboka nadýchol a vytiahol o trochu vyššie. Po desiatich minútach som sa dostal von z vody a štvornožky sa plazil smerom k autu, keď mi v hrudi zrazu explodoval prudký nával bolesti. Prúdila mi cez srdce do pľúc a vyvolala žalúdočnú nevoľnosť. Stenajúc som sa zviezol na zem.

Pane, modlil som sa, ak ma chceš dostať domov, urob to rýchlo, pretože to veľmi bolí.

Bolesť ihneď poľavila. Zhlboka som sa nadýchol a svaly sa mi uvoľnili.

Ďakujem ti, Bože, ďakujem! S každým výdychom som ďakoval Bohu. Cítil som, že je pri mne a hovorí mi: Ak vydržíš do rána, prežiješ.

Svetlo sa začalo vytrácať a les sa stratil v hmle. Znovu som sa pokúsil doplaziť k autu, ale po pätnástich metroch som sa jednoducho nedokázal pohnúť. Bol som úplne vyčerpaný a krvácal som. Nemohol som už pokračovať. Big Boy poskakoval okolo mňa s paličkou v papuli a štuchal ma do boku. Žobronil, aby som mu ju hádzal. Keď som nereagoval, tlačil ma ňou rovno do rany.

Bože, veď ma zabije.

„Big Boy,“ vysúkal som zo seba, „prestaň, chlapče. Ľahni!“

Prekvapilo ma, že poslúchol a schúlil sa priamo vedľa môjho chladného tela. Ihneď som pocítil jeho teplo a znovu vnímal Božiu prítomnosť.

Ak vydržíš do rána, prežiješ.

Súmrak sa pomaly zmenil na čiernu tmu a lesy, prikryté plachtou hustej oregonskej hmly, celkom stíchli. S otvorenými očami som čakal na brieždenie.

Eric a Jeri k nám dorazili o pol siedmej, ako sme sa dohodli. Brenda ich privítala sama a ospravedlnila sa za moje meškanie.

Eric, môj dlhoročný priateľ, sa opýtal, kde som.

„Nie som si istá, ale ak čochvíľa nepríde, nezistí, kto postrelil Džejára!“ odvetila Brenda, sčasti žartujúc, sčasti sa trápiac. Najedli sa, umyli riad a zapli telku, ale po mne nebolo ani stopy.

„Zavolám svojmu otcovi,“ zahlásila Brenda pred začiatkom Dallasu. „Možno sa mu Don ozval.“

„Nie. Je mi ľúto, o ničom neviem,“ odvetil môj svokor John.

„Nerob si starosti. Na aute má staré pneumatiky; možno dostal defekt.“

„Neviem, oci, bojím sa. Chcela by som zavolať políciu,“ povedala Brenda.

„To by nemalo zmysel. Teraz aj tak nič neurobia. Počkaj, kým sa skončí seriál. Ak sa ani dovtedy nevráti, zavolaj mi.“

„Dobre.“ Nechala sa presvedčiť. „Ďakujem, oci.“

Po Dallase opäť chytila do ruky slúchadlo.

„Oci, ešte stále neprišiel. Mám z toho zlý pocit.“

„Neviem, čo na to povedať. Polícia ti nepomôže, pretože je nezvestný iba niekoľko hodín. Ak sa niečo dozviem, ozvem sa ti.“

Brenda zavesila telefón a sadla si k Ericovi a Jerimu.

„Neviem, čo mám robiť,“ priznala. „Kde len môže byť?“

Uplynulo niekoľko hodín naplnených obavami. Nakoniec okolo jedenástej zazvonil telefón. Brenda bleskovo zodvihla slúchadlo.

„Haló? Don?“

„Nie, dcérka. To som ja,“ ohlásil sa môj svokor a pokračoval, „tvoj brat sa práve vrátil domov a povedal mi, že Don mu poobede volal kvôli poľovačke.“

„Poľovačke?“ opýtala sa Brenda.

„Áno. Don mu vraj povedal, že chce vyskúšať tú opravenú pušku.

Ideme ho hľadať. Ty zostaň doma a čakaj pri telefóne.“

„Ocko, nemôžem predsa ostať doma. Musím vám pomôcť.“

Vzdychol si a Brenda priam počula, ako na druhom konci linky premýšľa.

Kam ju len pošlem? lámal si hlavu John. Vedel, že je dôležité, aby bolo v teréne čím viac ľudí, ale nemôže dcéru poslať do lesa, aby tam náhodou našla manžela mŕtveho. To by bola pre ňu priveľká trauma.

„Dobre,“ povedal nakoniec. Rozhodol sa, že Brendu pošle na najnepravdepodobnejšie miesto na poľovačku, aké mu napadlo. „Ty s Ericom a Jerim choďte k Roslynskému jazeru. Možno bude tam.“

„Neviem, prečo ho hľadáme práve tu. Mám pocit, že iba márnime čas,“ nariekala Brenda. V aute sedeli už vyše hodiny: niekoľkokrát nesprávne odbočili, stratili sa v hmle a začali upadať do beznádeje. Bolo už dávno po polnoci, ale k jazeru ešte stále nedorazili.

Eric pomaly prešiel zákrutou a v tme zbadal čosi lesklé. Dupol na brzdu a skríkol: „Čo je to?“ Uprene sa zadíval do spätného zrkadla. Brenda sa otočila a vec ihneď spoznala. „To je Donovo auto! Hmla je taká hustá, že sme prešli tesne okolo neho!“

Vystúpili do chladnej noci a skontrolovali moje auto.

„Stojí tu už dlhší čas,“ s rukou na studenej kapote skonštatoval Eric. Spolu prešli k umelému kanálu na konci jazera.

„Don!“ volal Eric. „Počuješ ma?“

Otvoril som oči. Big Boy ležal stále pri mne a zohrieval ma. Uši mal nastražené, kňučal a jastril do tmy.

Čosi som počul.

„Don!“

Bol to sotva počuteľný zvuk, ale zachytil som ho. Je to skutočnosť?

Snívam? Zatvoril som oči a naklonil som sa. Snažil som sa zachytiť každý zvuk v lese.

„Don!“

Otvoril som oči a hlavu obrátil smerom, odkiaľ zaznelo volanie.

Našli ma.

„Som tu!“ pokúsil som sa zvolať, ale v ústach som mal tak sucho, že som ani nedokázal hovoriť. Preglgol som, ale jazyk sa mi nalepil na podnebie.

Vodu! Nájdi vodu!

Pozrel som k jazeru. Dokážem sa k nemu včas doplaziť a napiť sa?

Bezradne som hľadel tým smerom a všimol som si, že na rukáve vetrovky sa mi ligoce rosa. Rýchlo som z látky vysal vlhkosť a skríkol:

„Som tu!“ Zalapal som po dychu a prehltol. „Som tu!“

Eric rozhodil rukami. „Počkajte! Počuli ste to?“

Brenda a Jeri nesúhlasne pokrútili hlavou.

„Počúvajte,“ zašepkal Eric. Nasledovalo ticho. „Tam!“ vykríkol.

„Počuli ste to?“

„Nie!“ odvetila Brenda. „Čo je to?“

„Choďte do auta a počkajte ma. Idem sa na to pozrieť.“ Erik sa rozbehol pozdĺž kanála a zabočil do lesa.

Počul som, že cez les sa ku mne niekto blíži. Big Boy začal štekať.

Znovu som slabo zvolal: „Tu som!“ Pane, prosím ťa, daj, aby ma uvidel!

Eric sa vynoril z tmy ako na zavolanie a sklonil sa ku mne.

„Och, vďaka Bohu! Don, čo sa stalo?“

„Eric? To si ty?“ opýtal som sa chrapľavým hlasom.

„Áno, Don, to som ja. Čo tu robíš?“ Kľakol si vedľa mňa. „Čo sa stalo?“

„Postrelil som sa. Bola to nehoda. Ako si ma našiel?“

„Jazdili sme okolo jazera.“

„Brenda,“ vykoktal som, „je tu?“

„Je v aute... Zostaň tu, privediem pomoc.“ Postavil sa a chcel sa rozbehnúť k autu, ale zastavil som ho.

„Nie, Eric, dokážem chodiť. Zodvihni ma.“

Pomohol mi na nohy. Opieral som sa mu o plece a pokúsil urobiť krok, ale všetko okolo mňa sa začalo točiť a odpadol som. Eric bez zaváhania vybehol do tmy.

„Nehýb sa! Privediem pomoc!“ zakričal a zmizol.

Keď otvoril dvere auta, Brenda a Jeri sa vydesili.

„Čo sa stalo?“ skríkla moja manželka.

„Našiel som Dona. Postrelil sa, ale je v poriadku. Musíme nájsť telefón.“

Spolu s Brendou sa ponáhľali k najbližšiemu domu a zabúchali na dvere. V okne sa zamihotalo svetlo a k dverám sa došuchtal mladý muž.

„Prepáčte, že vás obťažujeme, pane,“ ozval sa Eric, „ale potrebujeme zavolať sanitku.“

O hodinu ma už obklopovalo niekoľko členov dobrovoľného hasičského zboru z mesta Sandy v Oregone. Záchranári mi skontrolovali životné funkcie a zistili, že tep a telesná teplota majú nebezpečne nízke hodnoty.

Bol som podchladený a cievy sa mi zúžili natoľko, že mi nemohli vpichnúť výživu. Privolali ďalšiu sanitku, vybavenú nafukovacími nohavicami, ktoré mi po nafúkaní natlačili krv do vnútorných orgánov. Nakoniec sa im podarilo vpichnúť mi ihlu, takže by ma už mohli previezť do nemocnice. Nenaložili ma však do sanitky, ale privolali helikoptéru.

Brenda začula slová policajta: „To je bláznovstvo. V takejto hmle sa im nikdy nepodarí pristáť.“

Ale o niekoľko minút, keď bol vrtuľník už na ceste, hmla trochu ustúpila a odhalila nočnú oblohu. Temnými horami sa rozliehal zvuk točiacej sa vrtule a helikoptéra bezpečne pristála.

O osem minút neskôr, práve keď sme sa blížili k nemocnici v Greshame, sa na chvíľu vyjasnilo, aby pilot mohol pristáť. Len čo ma vytiahli z vrtuľníka, hmla sa privalila späť a záchranný tím nedokázal niekoľko hodín vzlietnuť.

Keď ma prevážali nemocničnou chodbou, naklonila sa ku mne sestra a povedala: „Don, mám pre vás dobrú správu. Dnes má službu doktor Brose. Je jedným z najlepších traumatológov v meste.“

Silene som sa usmial a o chvíľu som už bol v operačnej sále. Všade bolo veľa ľudí: náhlivo presúvali prístroje z jedného konca miestnosti na druhý a pripravovali ma na zákrok.

Trojhodinovú operáciu som síce prežil, ale doktor Brose sa obával plynovej gangrény, a tak ma previezli do pretlakovej komory v Providence Portland Medical Center. Brende povedal, že už nikdy nebudem chodiť, a ak prežijem, do konca života budem mať umelý vývod hrubého čreva.

Po ôsmich dňoch od operácie ma prišiel navštíviť Eric. Vyzeral utrápene, ale obaja sme sa na seba usmiali.

„Ako sa ti páči na intenzívke?“ opýtal sa ma.

„Čo tým myslíš?“ odvetil som so zmäteným výrazom na tvári.

„Som na JIS-ke?“

Úsmev mu zmizol z tváre. „Osem dní si bol v kritickom stave.

Nevedel si o tom?“

„Nie.“ Pokúsil som sa pokrútiť hlavou. „Myslel som si len, že som v nemocnici.“

Na chvíľu som sa pohrúžil do myšlienok, ale nedokázal som ešte jasne myslieť. „Ľudia sa pre mňa trápia?“

Pomaly prikývol s mierne pootvorenými ústami. „Všetci.“

„Nemusia,“ povedal som s istotou v hlase. „Boh mi v tú noc, keď som sa postrelil, ukázal, že ak vydržím do rána, prežijem. Povedz všetkým, že budem v poriadku.“

Na druhý deň ma z jednotky intenzívnej starostlivosti previezli na obyčajnú izbu. Bolestivá liečba sa pretiahla z dní na týždne a mesiace, ale začalo byť jasné, že nielen prežijem, ale dokonca úplne vyzdraviem.

Tridsaťdva rokov po tejto udalosti nielenže nemám umelý vývod hrubého čreva, ale stále chodím na túry do hôr v strednom Oregone, zápasím s deťmi a valcujem priateľov v stolnom tenise.

S istotou tvrdím, že nebyť doktora Brosa, dnes by som tu nebol. Pomohol mi vďaka jedinečným skúsenostiam, ktoré získal v strednej Afrike. Môžem povedať aj to, že ma zachránil môj roztopašný pes, pretože ma zohrieval svojím telom. Život mi zachránila aj intuícia mojej manželky, ktorá zavolala svojmu otcovi a trvala na tom, že ma tiež pôjde hľadať. K mojej záchrane prispel aj Ericov ostrý zrak a sluch, voda na rukáve vetrovky, záchranári, pilot vrtuľníka a farmár.

Dokonca aj tá brokovnica mi zachránila život. Napriek tomu, že výstrel padol z tesnej vzdialenosti, neutŕžil som priestrel. Mesiac po prepustení z nemocnice mi lekár z chrbta vytiahol šestnásť brokov, ktoré sa zastavili iba milimeter pod kožou. Keby mi čo len jeden z nich vyletel z tela, vykrvácal by som. Namiesto toho mi kúsky olova uviazli v brušnej dutine, roztrhali svaly, poškodili obličku a pečeň. Neskôr som zistil, že intenzívnu bolesť v hrudi, ktorú som cítil, keď som sa snažil doplaziť k autu, mi spôsobil brok, ktorý mi prešiel srdcovými komorami a napokon uviazol v ľavom laloku pľúc.

Často som premýšľal nad tým, ako to, že ma výstrel z brokovnice hneď neusmrtil. Čo odvialo hmlu v tom správnom čase, aby vrtuľník mohol pristáť? Čí hlas prinútil Big Boya k poslušnosti? Kto naplánoval takú premyslenú záchrannú akciu?

Bola to Božia ruka? Boží dych? Boží hlas?

Verím, že áno. A to nielen preto, že som prežil, ale najmä preto, že ma táto skúsenosť úplne zmenila.

Nehoda mi nespôsobila iba fyzickú bolesť zo zranenia, operácie a zdĺhavej liečby; zranila ma aj na duši.

Po operácii som prebdel mnoho nocí a pýtal som sa Boha, ako sa teraz postarám o rodinu. Ak už nebudem môcť manuálne pracovať, aké zamestnanie mi poskytne rovnaké uspokojenie?

Bol som vďačný za to, že žijem, ale pri pohľade do budúcnosti som prežíval zmätok, depresiu a bezradnosť. Vždy som bol silným mužom s mozoľnatými rukami a vo flanelovej košeli. Nešlo iba o prácu (bol som tesárom), ale o to, kým som – o moju identitu.

Nevedel som si predstaviť, že by som bol niekým iným. Práve uprostred týchto zápasov ma prišiel navštíviť môj svokor.

„Don, celý život si využíval svoje telo,“ povedal. „Boh ti teraz dáva príležitosť pracovať hlavou.“

Spočiatku som si myslel, že svoju návštevu načasoval veľmi necitlivo a urazilo ma, že bagatelizuje moju túžbu živiť sa rukami.

Čas a modlitba mi však pomohli pochopiť, že má pravdu – Boh mi radikálne, ale pritom nežne vyčistil chodník.

Začal som študovať na Multnomahskej biblickej škole a po jej ukončení som sa zamestnal vo vydavateľstve, kde som počas dvadsiatich piatich rokov mal tú česť pracovať s niektorými z najlepších svetových spisovateľov. Priateľstvo s nimi mi prinieslo požehnanie a nádej a naučilo ma veriť v zázračnú moc príbehov – dokonca aj toho môjho.

Pred tými rokmi pri Roslynskom jazere som neprosil o nakrivo zatiahnutú skrutku v brokovnici, ale stalo sa to a dnes Bohu za túto chybu ďakujem. Odštartovala cestu, ktorá ma doviedla až sem – ku knihe Keď Boh robí citronádu. Prostredníctvom nej mám možnosť ostatným povedať o pravde, s ktorou sa opakovane stretávam: Boh používa aj tie najhoršie životné situácie na to, aby nás pozval k životu naplnenému požehnaním.

To je pravda, ktorá je vpísaná nielen v mojom príbehu a v životných skúsenostiach zozbieraných v tejto knihe, ale najmä v tom najväčšom príbehu všetkých čias – v príbehu nášho Boha.

Modlím sa za to, aby si s troškou nádeje, odvahy a času aj ty začal cítiť Božie pôsobenie, vďaka ktorému sa tvoj život zmení na nádherný príbeh o vykúpení.

Table of Contents

Poďakovanie

Úvod

1 Roslynské jazero