Stephen King

THE GUNSLINGER THE DARK TOWER I

Copyright © 1982, 2003 by Stephen King

Translation © 2017 by Michal Jedinák

Poetry translation © 2017 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5260-8

Venujem EDOVI FERMANOVI,

ktorý dal týmto príbehom šancu – jednému za druhým.

Úvod

Devätnásť (a zopár iných poznámok)

1

Keď som mal devätnásť (toto číslo má v príbehoch, ktoré sa chystáte čítať, postavenie istého významu), hobiti boli všade.

Počas veľkého hudobného festivalu Woodstock sa blatom na farme Maxa Yasgura pravdepodobne brodil dobrý poltucet Chichov a Pipinov, dvakrát toľko Frodov a nespočetné množstvo hipisáckych Gandalfov. Pán prsteňov od J. R. R. Tolkiena bol v tom čase neskutočne populárny, a hoci do Woodstocku som sa nikdy nedostal (poľutujte ma), považoval som sa aspoň za polovičného hipisáka. Prinajmenšom natoľko, že som si prečítal knihy a zamiloval sa do nich. Séria románov Temná veža, podobne ako väčšina dlhých fantasy príbehov z pera autorov a autoriek mojej generácie (Kroniky Thomasa Covenanta Stephena Donaldsona a Shannarov meč Terryho Brooksa sú iba dva z mnohých), vďačí za svoj zrod práve Tolkienovi.

Ale hoci jeho knihy som čítal v rokoch 1966 a 1967, písanie som odkladal. Smršť Tolkienovej predstavivosti a ambicióznosť jeho príbehu ma zasiahla (ba privítal som ju s priam dojímavým nadšením), chcel som však napísať vlastný príbeh. Keby som sa do toho pustil hneď, vytvoril by som iba kópiu Pána prsteňov. A to, ako s obľubou hovorieval nebohý prešibaný Dick Nixon, by nebolo správne. Vďaka pánu Tolkienovi malo dvadsiate storočie dosť elfov a čarodejníkov, aby si s nimi vystačilo.

V roku 1967 som ešte netušil, ako by mohol vyzerať môj vlastný príbeh, ale ani to nebolo podstatné. Veril som, že keď sa stretneme na ulici, okamžite ho spoznám. Mal som devätnásť a bol som namyslený. Rozhodne dosť na to, aby som skalopevne veril, že ešte nejaký čas si môžem dovoliť čakať na svoju múzu a na svoje veľdielo (lebo som nepochyboval, že môj román ním bude). Vidí sa mi, že v devätnástich má človek právo na nafúkanosť, lebo čas v tom veku zvyčajne ešte nezačal svoje kradmé a zlomyseľné odpočítavanie. Podľa obľúbenej country piesne vás pripraví o vlasy aj o schopnosť zavesiť loptu do koša, ale v skutočnosti vám vezme oveľa viac. V šesťdesiatom šiestom a šesťdesiatom siedmom som to ešte nevedel, ale aj keby som to bol tušil, netrápilo by ma to. Sotva som si dokázal predstaviť, že raz budem mať štyridsať, ale päťdesiat? Nie. Šesťdesiat? Nikdy! Šesťdesiatka bola vylúčená. V devätnástich to tak človek vidí. Devätnásť je vek, keď si hovoríte: Pozor, svet, šlukujem TNT a chľastám dynamit, a ak ti je život milý, prac sa mi z cesty, lebo na scénu vystupuje Stevie!

Devätnásť je sebecký vek a výrazne okliešťuje naše starosti. Mal som veľké plány a záležalo mi len na nich.

Bol som veľmi ctižiadostivý a to bolo pre mňa dôležité. Mal som písací stroj, ktorý som prenášal z jednej špinavej diery, ktorú som nazýval bytom, do druhej, vo vrecku vždy škatuľku cigošiek a na tvári úsmev. Kompromisy stredného veku mi boli cudzie a nástrahy staroby ďaleko za horizontom. Tak ako protagonista v piesni Boba Segera, ktorou dnes predávajú autá, aj ja som si pripadal nekonečne silný a nekonečne optimistický, mal som prázdnu peňaženku, ale hlavu plnú nápadov, o ktoré som sa chcel podeliť, a srdce plné príbehov, ktoré som chcel vyrozprávať. Dnes to znie otrepane, no vtedy to bol úžasný pocit. Totálne skvelý. Väčšmi než čokoľvek iné som túžil preniknúť cez obranu svojich čitateľov, zatriasť nimi, očariť ich a navždy zmeniť iba silou svojho príbehu. A mal som pocit, že to dokážem. Že nato som sa narodil.

Znie to veľmi nafúkane, alebo iba trochu? Tak či onak sa za to neospravedlňujem. Mal som devätnásť. Na brade mi nerástol ani jediný šedivý chlp. Vlastnil som troje džínsov a jedny čižmy, skalopevne som veril, že mi patrí celý svet a v nasledujúcich dvadsiatich rokoch ma nič nepresvedčí o opaku. Lenže potom, okolo tridsiateho deviateho roku môjho života, sa dostavili ťažkosti: alkohol, drogy a dopravná nehoda, ktorá mi zmenila chôdzu (okrem iného). Veľa som o tom popísal a na tomto mieste sa o tom netreba zmieňovať. A navyše to sami dobre poznáte, všakže? Život za vami jedného dňa pošle podlého uniformovaného chlapíka, ktorý vás pribrzdí v rozlete a ukáže vám, kto je tu pánom. Keď čítate tieto riadky, určite ste už stretli (alebo iba stretnete) toho svojho. Ja som už mal tú česť a nepochybujem, že sa znova vráti. Má moju adresu. Je to krutý chlapík, tvrdá ruka zákona, zaprisahaný nepriateľ bláznivosti, rebelantstva, pýchy, ctižiadostivosti, hlučnej hudby a všetkého, čo patrí k devätnástim.

Ale aj tak si stále myslím, že devätnásť je veľmi dobrý vek. Možno dokonca najlepší. Môžete preflámovať celú noc, ale keď hudba stíchne a pivo vyprchá, stále ste schopní rozmýšľať. A snívať veľkolepé sny. Uniformovaný chlapík vám napokon pristrihne krídla, lenže ak začnete v malom, keď s vami skončí, nezostane vám nič, iba zopár pierok. „Dostal som ďalšieho!“ zvolá a bude si ďalej vykračovať s knihou súdnych predvolaní pod pazuchou. Takže trocha namyslenosti (alebo aj veľa) nie je až taká zlá, aj keď mama vám do hlavy istotne vtĺkala čosi iné. Moja tiež. Pýcha predchádza pád, Stephen, hovorievala… A potom, presne okolo veku, ktorý je dvojnásobkom devätnástich, som zistil, že napokon tak či tak padnete. Alebo vás zrazia do priekopy. V devätnástich vás môžu legitimovať v bare a poslať do čerta, vyhodiť váš mizerný ksicht (a ešte mizernejší zadok) späť na ulicu, ale nech mi je Boh svedkom, nemôžu vás legitimovať, keď si sadnete a chystáte sa namaľovať obraz, napísať báseň alebo rozpovedať príbeh, a ak ste v tejto chvíli veľmi mladí, nedajte si od starších a údajne múdrejších nahovoriť opak. Iste, nikdy ste neboli v Paríži.

Ani ste neutekali pred býkmi v Pamplone. Áno, ste zelenáč, ktorý ešte pred tromi rokmi nemal chlpy pod pazuchami, no a čo? Ak si neoblečiete priveľké trenky, ako sa do nich chcete v dospelosti pomestiť? Nech sa roztrhnú bez ohľadu na to, čo vám hovoria ostatní, to je moja rada. Sadnite si a šlukujte dym mladosti.

2

Myslím si, že existujú dva druhy románopiscov, a medzi nich rátam aj zelenáča, ktorým som bol v roku 1970. Tí, čo sú predurčení na literárnejšiu a „vážnejšiu“ tvorbu, skúmajú každý predstaviteľný námet vo svetle otázky: Čo by pre mňa znamenalo napísanie takéhoto príbehu? Tí, ktorých osudom (alebo ka, ak chcete) je venovať sa aj písaniu populárnych románov, majú sklon klásť si úplne inú otázku: Čo by napísanie takéhoto príbehu znamenalo pre ostatných? „Vážny“ spisovateľ hľadá odpovede a kľúč k sebe samému, kým „populárny“ autor hľadá obecenstvo. Jedni aj druhí sú rovnako sebeckí. Poznám ich dosť veľa a je to pravda, ako že tu sedím.

V každom prípade som presvedčený, že už vo veku devätnásť rokov som pochopil, že Frodov príbeh a jeho úsilie zbaviť sa Veľprsteňa patria do druhej skupiny. Pán prsteňov rozprával o dobrodružstvách v podstate britskej skupiny pútnikov na pozadí neurčito severskej mytológie. Myšlienka výpravy sa mi páčila, priam som ju miloval, ale nezaujímali ma ani Tolkienovi statní sedliaci (čím nehovorím, že som ich nemal rád, lebo opak je pravdou), ani jeho krovinami zarastené škandinávske kulisy. Keby som sa pokúsil vydať jeho smerom, celé by som to zbabral.

Preto som vyčkával. V roku 1970 som mal dvadsaťdva, na brade sa mi objavili prvé šedivé chĺpky (niečo mi hovorí, že to súviselo s dvoma vyfajčenými škatuľkami pallmalliek denne), ale ani v takom mladom veku si človek nemôže dovoliť váhať. V dvadsiatich dvoch je čas ešte vždy na našej strane, lenže ten starý a podlý uniformovaný chlapík už navštevuje susedov a vypytuje sa na vás.

Jedného dňa som v takmer prázdnom kine (Bijou v Bangore v štáte Maine, ak na tom záleží) videl film režiséra Sergia Leoneho. Volal sa Dobrý, zlý a škaredý a ešte pred polovicou som pochopil, že chcem napísať román s Tolkienovým citom pre výpravnosť a mágiu, ale v prostredí takmer absurdne majestátneho Divokého západu. Ak ste tento strelený western videli iba na televíznej obrazovke, neviete, o čom hovorím – protestujte si, koľko chcete, ale je to tak. Na plátne a pri premietaní cez správne šošovky Panavision je Dobrý, zlý a škaredý epický príbeh, ktorý sa vyrovná aj Benovi Hurovi. Clint Eastwood je približne šesť metrov vysoký a každý chlp na jeho strnisku vyzerá ako mladá sekvoja. Vrásky lemujúce ústa Leeho Van Cleefa sú hlboké ako kaňony a na dne každej by sa mohlo nachádzať thinny (pozri Čarodejník a sklo). Púšť sa rozprestiera prinajmenšom k obežnej dráhe Neptúna a hlaveň každej zbrane je veľká asi ako Hollandov tunel.

Ešte väčšmi ako tieto kulisy som chcel docieliť vyvolanie dojmu impozantnej, apokalyptickej veľkosti. Fakt, že Leone vedel o americkom zemepise figu drevenú (podľa jednej z postáv sa Chicago nachádza kdesi v blízkosti arizonského Phoenixu), iba prispel k filmovému pocitu ohromného narušenia reality. Vo svojom nadšení – aké v sebe podľa mňa dokáže nazbierať iba mladý človek – som nechcel napísať iba dlhú knihu, ale rovno najdlhší populárny román v dejinách. Hoci som neuspel, považujem to za dosť dobrý pokus. Temná veža od prvého po siedmy zväzok naozaj tvorí jediný príbeh. Prvé štyri diely v mäkkej väzbe presahujú spolu dvetisíc strán a rukopis posledných troch sa rozpína do dĺžky ďalších dvetisícpäťsto. Vôbec sa tým nesnažím naznačiť, že dĺžka má čokoľvek spoločné s kvalitou, iba hovorím, že som chcel napísať rozsiahle dielo a v istom zmysle sa mi to naozaj podarilo. Keby ste sa ma opýtali, prečo som mal takú ambíciu, nevedel by som odpovedať. Možno to patrí k dospievaniu v Amerike: stavaj čo najvyššie, kop čo najhlbšie a píš čo najdlhšie. A čo tá rozpačitá otázka na moju motiváciu? Zdá sa mi, že odpoveď na ňu je tiež typicky americká. V konečnom dôsledku sa dá zhrnúť takto: Vtedy to vyzeralo ako dobrý nápad.

3

Dovolím si ešte jednu poznámku k devätnástim rokom: Myslím si, že je to vek, v ktorom mnohí z nás uviaznu (ak nie fyzicky, tak aspoň duševne a emocionálne). Roky plynú a jedného dňa sa zadívate do zrkadla v úprimnom zmätku. Prečo mám na tvári čiary? pýtate sa sami seba. Kde sa vzal ten hlúpy pivný mozoľ? Doparoma, veď mám len devätnásť! Táto myšlienka nie je ani zďaleka originálna, náš úžas to však ani trochu nezmenšuje.

Čas vám maľuje do brady šediny a oberá vás o schopnosť zavesiť loptu do koša, kým vy si pochabo namýšľate, že ešte vždy stojí na vašej strane. Vaše logicky uvažujúce ja o tom vie svoje, ale srdce odmieta uveriť. Ak máte šťastie, uniformovaný chlapík, ktorý vás predvolal na súd za to, že ste išli príliš rýchlo a priveľmi dobre sa zabávali, vám zároveň dá pričuchnúť k čpavku. Práve to sa mi viac-menej stalo pred koncom dvadsiateho storočia. Prebudenie prišlo v podobe dodávky Plymouth, ktorá ma zrazila do priekopy pri ceste v mojom rodnom meste.

Asi tri roky po nehode som mal v kníhkupectve Borders v Dearborne, štát Michigan, autogramiádu ku knihe Z Buicku 8. Keď sa istý chlapík dostal na začiatok radu, povedal mi, že je veľmi, veľmi šťastný, že ešte stále žijem. (Počúvam to často a znie to neporovnateľne lepšie ako: „Prečo si, dočerta, neskapal?“)

„Bol som so svojím dobrým kamošom, keď sme počuli, že ste to schytali,“ oslovil ma. „Iba sme krútili hlavami a hovorili si: Zbohom, Veža! Už sa nakláňa, už sa rúca, doriti, teraz ju už nikdy nedokončí.“

Iná verzia tejto myšlienky predtým napadla aj mne – nepríjemná predstava, že keď som v spoločnej predstavivosti miliónov čitateľov vybudoval Temnú vežu, zrejme som zodpovedný za jej stabilitu, kým o nej ľudia budú chcieť čítať. Čo môže byť iba päť rokov, ale aj päťsto. Fantasy príbehy, tie zlé aj tie dobré (aj v tejto chvíli pravdepodobne niekde niekto číta Upíra Varneyho alebo Mnícha), zvyčajne majú dlhú životnosť. Roland sa Vežu pokúša ochrániť tak, že odstráni nebezpečenstvo, ktoré hrozí jej oporným trámom. Po nehode som si uvedomil, že to budem musieť urobiť dokončením pištoľníkovho príbehu.

Počas dlhých prestávok medzi napísaním a zverejnením prvých štyroch príbehov Temnej veže som dostal stovky listov typu „zbaľ si kufre, ideme na výlet do krajiny sebaspytovania“. V roku 1998 (inými slovami, keď som ešte stále hrdlačil s pomýleným dojmom, že mám stále devätnásť) mi jeden taký list adresovala „osemdesiatdvaročná starká, nechcem vás otravovať svojimi starosťami, ALE!! v poslednom čase som veľmi chorá“. Informovala ma, že má pred sebou asi iba rok života („nie viac ako štrnásť mesiacov, telo mám skrz-naskrz prežraté rakovinou“), a hoci nečakala, že iba pre ňu za ten čas Rolandov príbeh dokončím, chcela vedieť, či by som jej, prosím (prosím), nepovedal, ako sa skončí. Riadok, ktorým ma najbolestnejšie zasiahla do srdca (hoci nie dosť na to, aby som sa znova pustil do písania), bol jej sľub, že to „nepovie ani živej duši“. O rok neskôr – zrejme po nehode, ktorá ma pripútala na nemocničné lôžko – prišiel jednej z mojich asistentiek, Marshi DeFilippovej, list od chlapíka odsúdeného na smrť buď v Texase, alebo na Floride, ktorého zaujímalo v podstate to isté: ako to dopadne? (Zaprisahal sa, že tajomstvo si zoberie do hrobu, z čoho mi naskočila husia koža.)

Keby som mohol, obom týmto ľuďom by som dal, o čo ma žiadali – zhrnutie zvyšku Rolandových dobrodružstiev. Ale beda, nedalo sa! Netušil som, ako to s pištoľníkom a s jeho priateľmi dopadne. Aby som to zistil, musel som o nich písať. Kedysi som mal hotový náčrt príbehu, ale časom som ho stratil. (Aj tak pravdepodobne nestál ani za fajku močky.) Zostalo mi iba zopár poznámok („Chussit, chissit, chassit, niečo-niečo-košík,“ píše sa v jednej, ktorú mám na stole, keď píšem tieto riadky). Napokon, začiatkom júla 2001, som sa opäť pustil do písania. To som už vedel, že nemám devätnásť a neduhy postihujúce telo sa mi nevyhýbajú. Veril som, že sa dožijem šesťdesiatky, ba možno aj sedemdesiatky, ale chcel som svoj príbeh dokončiť ešte pred poslednou návštevou uniformovaného chlapíka. Netúžil som po sebe zanechať ďalšie Canterburské poviedky alebo Záhadu Edwina Drooda.

Výsledok leží pred tebou, verný čitateľ, či si sa začítal do prvého dielu, alebo berieš do ruky piaty. Či sa ti to páči, alebo nie, Rolandov príbeh je napokon hotový. Dúfam, že ťa pobaví.

Ja som sa zabával ako nikdy.

Stephen King

25. januára 2003

Predslov

Väčšina z toho, čo autori popíšu o svojich dielach, sú nezasvätené somariny.1 To je dôvod, prečo ste sa nikdy nestretli s knihou nazvanou Sto skvelých úvodov v západnej literatúre alebo Najobľúbenejšie predslovy amerických spisovateľov. Je to, pravdaže, iba môj názor, ale domnievam sa, že po napísaní najmenej päťdesiatich úvodov a predslovov – o celej knihe venovanej spisovateľskému remeslu ani nehovoriac – mám naň právo. A myslím si, že mi môžete dôverovať, keď vám prezradím, že toto je jeden z tých ojedinelých prípadov, keď vám naozaj mám čo povedať.

Pred niekoľkými rokmi som medzi svojimi čitateľmi vyvolal rozruch s prepracovanou a rozšírenou verziou románu The Stand (Svedectvo). Bol som z toho oprávnene nervózny, pretože túto knihu mali vždy najradšej (z pohľadu najzapálenejších fanúšikov The Stand by O písaní. som svet nezanechal o nič ochudobnený, ani keby som bol zomrel v osemdesiatych rokoch minulého storočia).

Ak tejto knihe v predstavivosti Kingových čitateľov konkuruje nejaký iný príbeh, tak je to najskôr rozprávanie o Rolandovi Deschainovi a jeho pátraní po Temnej veži. A teraz som s ňou – doparoma! – urobil to isté.

Ibaže nie celkom a chcem, aby ste to vedeli. A okrem toho vám chcem povedať, čo a prečo som s ňou urobil. Pre vás to možno nie je dôležité, ale pre mňa veľmi, preto je tento predslov (dúfam) výnimkou z Kingovho pravidla o somarinách.

Najprv mi dovoľte pripomenúť, že rukopis románu The Stand neutrpel hlboké rezné rany z redakčných, ale z finančných dôvodov. (Ďalšie obmedzenia spôsobila väzba, ale o tom radšej pomlčím.) Koncom osemdesiatych rokov som do knihy vrátil upravené časti pôvodného rukopisu a navyše som prepracoval celý text, prevažne z dôvodu začlenenia epidémie AIDS, ktorá rozkvitla (ak je to správne slovo) v čase medzi prvým vydaním The Stand a publikovaním jeho upravenej verzie o osem či deväť rokov neskôr. Výsledkom bol približne o stotisíc slov dlhší román.

V prípade Pištoľníka bol pôvodný román tenký a pridaný materiál v tejto verzii predstavuje iba tridsaťpäť strán alebo zhruba deväťtisíc slov. Ak ste Pištoľníka čítali predtým, v knihe, ktorú držíte v rukách, nájdete iba dve či tri celkom nové scény. Puristickí stúpenci Temnej veže (je ich prekvapivo veľa – len sa pozrite na internet) si ju, pravdaže, budú chcieť prečítať znova, no väčšina z nich tak pravdepodobne urobí so zmesou zvedavosti a podráždenia. Hoci mám pre nich pochopenie, musím sa priznať, že väčšmi ako oni ma zaujímajú čitatelia, ktorí sa s Rolandom a s jeho ka-tet 2 ešte nikdy nestretli.

Príbeh Veže je aj napriek vášnivým prívržencom medzi mojimi čitateľmi známy oveľa menej ako The Stand. Občas na autorskom čítaní požiadam prítomných, aby zdvihli ruku, ak čítali aspoň jeden z mojich románov. Vzhľadom na to, že sa vôbec unúvali prísť – a neraz sa dokonca museli obťažovať s najímaním opatrovateľky k deťom a vysoliť peniaze za doplnenie nádrže starého sedanu –, nie je prekvapujúce, že väčšina z nich sa prihlási. Potom im poviem, aby nechali ruku hore, ak čítali jeden alebo viac príbehov zo série Temná veža. Zakaždým klesne aspoň polovica rúk. Záver je dostatočne jasný: Hoci za tridsaťtri rokov medzi rokmi 1970 a 2003 som písaním týchto kníh strávil nesmierne množstvo času, prečítalo ich relatívne málo ľudí. Lenže tí, čo tak urobili, sú nimi takmer posadnutí, rovnako ako ja – prinajmenšom natoľko, aby som Rolanda nikdy neposlal do vyhnanstva, ktoré je nešťastným domovom nenaplnených postáv (len pomyslite na Chaucerových pútnikov na ceste do Canterbury alebo na postavy obývajúce nedokončený posledný román Charlesa Dickensa Záhada Edwina Drooda).

Vždy som, myslím, predpokladal (kdesi v tmavom kúte svojej mysle, lebo si nespomínam, že by som sa tým zaoberal vedome), že na dokončenie jeho dobrodružstiev bude čas, ba možno mi sám Boh v stanovenú hodinu pošle spievajúci telegram: Bim bam bom, bim bam bežu, / do práce, Stephen, / dokonči Vežu. A v istom zmysle sa čosi také naozaj stalo, i keď späť do práce ma nepovolal spievajúci telegram, ale blízke stretnutie s minivanom Plymouth. Keby ma v ten deň bolo zrazilo o trochu väčšie auto, alebo keby bol zásah o čosi priamejší, bolo by sa to skončilo na cintoríne: Milí trúchliaci, nenoste, prosím, kvety, rodina Kingovcov vám ďakuje za prejavenú sústrasť. A Rolandova púť by bola prinajmenšom z môjho pohľadu zostala navždy nedokončená.

V každom prípade v roku 2001, keď som bol opäť takmer vo svojej koži, som sa rozhodol, že prišiel čas dopísať Rolandov príbeh. Všetko ostatné som odložil nabok a pustil som sa do práce na záverečných troch knihách. Ako zvyčajne, nerobil som to ani tak pre čitateľov, ktorí sa ich dožadovali, ale skôr sám pre seba.

Hoci v zime roku 2003, keď toto píšem, ešte stále treba dokončiť redakciu posledných dvoch dielov, rukopisy boli hotové už minulé leto. A v prestávke medzi redakčnou prácou na piatom (Vlci z Cally) a šiestom (Pieseň o Susannah) pokračovaní som usúdil, že je načase vrátiť sa na samý začiatok a urobiť posledné celkové úpravy. Prečo? Lebo týchto sedem kníh v skutočnosti nikdy netvorilo samostatné príbehy, ale oddelené časti jedného dlhého románu s názvom Temná veža, a jeho začiatok nebol v súlade s koncom.

Môj prístup k úpravám sa za roky veľmi nezmenil. Viem, že existujú spisovatelia, ktorí ich robia priebežne počas písania, lenže ja sa do príbehu vždy vrhnem hlavou a pracujem tak rýchlo, ako vládzem, aby som ostrie rozprávania neprestajným používaním udržiaval čo najostrejšie a pokúsil sa predstihnúť najzákernejšieho nepriateľa každého autora, ktorým sú pochybnosti. Obzeranie sa cez plece vyvoláva priveľa otázok: Do akej miery sú moje postavy dôveryhodné? Aký zaujímavý je príbeh? Za čo naozaj stojí? Bude niekoho zaujímať? Zaujíma aspoň mňa?

Len čo je prvá verzia románu hotová, odložím ho aj so všetkými nedostatkami dozrieť. O čosi neskôr – o šesť mesiacov, o rok alebo o dva, na tom naozaj nezáleží – naň upriem kritickejší (no stále milujúci) pohľad a pustím sa do prepisovania. A hoci každú knihu v sérii Temná veža som redigoval samostatne, ako na celok som sa na toto dielo nepozrel, až kým som nedokončil siedmu časť s názvom Temná veža.

Keď som sa znova pozrel na prvý diel, ktorý práve držíte v rukách, pred očami sa mi vynorili tri zjavné pravdy. Po prvé, Pištoľníka napísal veľmi mladý muž a kniha trpela všetkými chorobami mladého spisovateľa.

Po druhé, obsahovala obrovské množstvo chýb a falošných začiatkov, najmä vo svetle pokračovaní.3 A po tretie, Pištoľník ani len neznel ako neskoršie knihy a úprimne povedané sa aj dosť ťažko čítal. Až pričasto som sa za to ospravedlňoval a hovoril som čitateľom, že ak vytrvajú, zistia, že príbeh našiel svoj hlas v Osudovej trojke.

Rolanda som na jednom mieste v Pištoľníkovi opísal ako človeka, ktorý by narovnával obrazy v hotelových izbách. Aj ja som ten typ človeka, a prepisovanie je do istej miery práve to: narovnávanie obrazov, vysávanie podlahy a čistenie záchodov. Počas úprav som vykonal veľa domácich prác a dostal som príležitosť urobiť to, čo chce každý spisovateľ spraviť s dokončeným dielom, ktoré potrebuje záverečné vyleštenie a vyladenie: nech je to tak akurát. Len čo viete, ako všetko dopadne, potenciálnemu čitateľovi – ale aj sebe – dlhujete návrat na začiatok a upratanie inventára. A o to som sa pokúsil aj tu, pričom som si dával dobrý pozor, aby nijaký dodatok ani zmena nevyzradili tajomstvá ukryté v posledných troch knihách cyklu, tajomstvá, ktoré som v niektorých prípadoch trpezlivo ukrýval až tridsať rokov.

Skôr ako skončím, mal by som povedať niečo o mladšom mužovi, ktorý mal odvahu napísať túto knihu. Ten mladík sa zúčastnil na priveľa spisovateľských seminároch a priveľmi sa upol na idey, ktoré hlásajú: že človek nepíše pre seba, ale pre iných; jazyk je dôležitejší ako príbeh; a nejednoznačnosť má prednosť pred zrozumiteľnosťou a jednoduchosťou, zvyčajne príznakmi tupej a doslovnej mysle. Vo výsledku ma vôbec neprekvapilo, keď som v Rolandovom debutovom vystúpení objavil vysokú úroveň povýšenectva (o tisíckach zbytočných prísloviek ani nehovoriac). Odstránil som čo najviac z týchto prázdnych táranín a neľutujem ani jediný rez. Na iných miestach – zo zásady na tých, kde ma príbeh uchvátil natoľko, že som zabudol na rady zo spisovateľských seminárov – som si mohol dovoliť ponechať text nedotknutý, až na zopár zvyčajných úprav, ktorým sa nevyhne nijaký spisovateľ. Ako som naznačil v inom kontexte, iba Boh urobí všetko správne na prvý raz.

V nijakom prípade som sa však v príbehu nechcel rýpať ani meniť spôsob, ktorým som ho vyrozprával, lebo napriek všetkým chybám sa mi vidí, že má vlastné čaro. Priveľmi ho prepracovať by znamenalo obrátiť sa chrbtom človeku, ktorý o pištoľníkovi prvý raz písal koncom jari a začiatkom leta roku 1970, a to som nechcel urobiť.

Čo som chcel urobiť, podľa možnosti ešte predtým, ako vyjdú záverečné diely série, bolo poskytnúť nováčikom (a starším čitateľom, ktorí si chcú oživiť spomienky) zrozumiteľnejší štart a trochu im uľahčiť vstup do Rolandovho sveta. A zároveň som im chcel dať knihu, ktorá účinnejšie predznamenáva nadchádzajúce udalosti. Dúfam, že sa mi to podarilo. A ak patríte k tým, čo nikdy nenavštívili zvláštny svet, v ktorom sa pohybuje Roland so svojimi priateľmi, dúfam, že sa vám budú páčiť zázraky, ktoré v ňom nájdete. Väčšmi než čokoľvek iné som túžil rozpovedať úžasný príbeh. Ak čo i len trochu podľahnete kúzlu Temnej veže, potom som splnil svoju úlohu, na ktorej som začal pracovať v roku 1970 a z väčšej časti som ju dokončil v roku 2003. Lenže Roland by ako prvý zdôraznil, že také časové rozpätie znamená veľmi málo. Lebo keď sa človek vydá hľadať Temnú vežu, na čase vôbec nezáleží.

6. februára 2003

1 Rozsiahlejšiu diskusiu o týchto nezmysloch si môžete prečítať v knihe

2  Ľudia spútaní osudom.

3 Jeden príklad pravdepodobne poslúži za všetky. V predchádzajúcej verzii Pištoľníka je Farson názov mesta, no v neskorších sa nejakým zázrakom premenil na meno muža: rebela Johna Farsona, ktorý zosnoval pád Gileadu, mestského štátu, kde Roland prežil detstvo.

… skala, list, stratené dvere; o liste, o skale, o dverách. A o všetkých zabudnutých tvárach.

Nahí a osamelí prišli sme do vyhnanstva. V jeho tmavej maternici sme nepoznali matkinu tvár; z cely jeho tela sme vyšli do neopísateľného a nevysloviteľného väzenia tejto krajiny.

Kto z nás poznal svojho brata? Kto z nás nazrel do otcovho srdca? Kto z nás nezostal navždy uväznený? Kto z nás nie je naveky cudzinec a osamelý?

… Och, vráť sa, duchu stratený a vetrom oplakávaný.

– Thomas Wolfe

Hľaď k domovu, anjel

19

POKRAČOVANIE

Table of Contents

Start

Úvod

Predslov