ZNOVU

NA VRCHOLU

TOM JONES

ZNOVU NA VRCHOLU

AUTOBIOGRAFIE

JOTA / 2016

Over the Top and Back

Původní anglické vydání vyšlo v nakladatelství Penquin Books Ltd., Londýn,

jako součást © Tom Jones, 2015

Copyright © Seconds Out Productions LLC, 2015

Oprávnění k fotografiím viz strana 452

Morální právo autora bylo prosazeno

Translation © Petr Kovařík, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-113-6

ISBN mobi 978-80-7565-114-3

ÚVOD

Nezačínejme od začátku. Začněme někde u dna.

Dejme tomu počátek roku 1983. Sedím ve fádní šatně ve Framinghamu v Massachusetts, třicet kilometrů západně od Bostonu. Na této části silnice Route 9 kdysi bývaly prasečí farmy a pár čerpacích stanic. Nyní se jí říká Zlatá míle – Marshallův obchodní dům, hotely řetězců Holiday Inn a Howard Johnson, řady neonových poutačů podél silnice. Říkají tomu „Malý dotek Vegas ve Framinghamu“.

A teď jsem tady já, na Zlaté míli, která není nijak zvlášť zlatá, pokud máme být upřímní, a vlastně není ani míli dlouhá. Jsem v zákulisí obří restaurace Chateau de Ville, což je prémiový „salonek“ ve Framinghamu, kde se konají svatby, prodejní konference a maturitní plesy – a dnes v noci je tu Tom Jones, mezinárodní pěvecká superstar a světový sexsymbol, který nesmí zapomenout, že nesmí chodit příliš daleko od pódia, protože jinak na něj zpoza pódia přes ornamentální lustr nedosvítí osvětlovač.

A tak tady sedím v šatně velké motelové restaurace na americkém předměstí v osmdesátých letech. Zrcadlo je ohraničené oslňujícími žárovkami. Na stojanech visí scénické oblečení v pytlech na zip. Sendviče a ovoce pod fólií na laminátovém skládacím stolku. Váza s květinami se snaží vynahradit absenci oken.

Dvě vystoupení za večer, pro převážně bílé publikum středního věku, které sedí u stolu a pojídá kuřecí maso nebo plody moře. Od 7.30 do 8.30; osprchovat se a převléknout; pak 10.00 až 11.00, plus přídavky. Děkuji. Díky moc. Dobrou noc. A pak autem zpátky do Bostonu, rychle, než zavřou dobré restaurace. Potom jídlo a pár drinků – poměrně hodně drinků – a nakonec hotelová postel.

Zítra na viděnou.

A poté se karavana přesune někam, kde to bude víceméně to samé. 134 večerů jako tento jen v roce 1983: Circle Star Theatre, San Carlos; Holiday Star Theater, Merriville, Indiana; Pine Knob Music Theater, Clarkston, Michigan. Tom Jones: živě. Bude zpívat písně, kterými se proslavil: „It’s Not Unusual“, „What’s New Pussycat?“, „The Green, Green Grass of Home“, „Delilah“, „She’s a Lady“. Slepené dohromady ve směsce na konci představení, protože tak se to v restauracích s živou hudbou dělá. Zazpívám i „Ladies Night“ od Cool and the Gang; možná „Don’t Cry for Me Argentina“ – abych měl jakože něco moderního.

Píše se rok 1983 a už dvanáct let jsem neměl hit. Dvanáct let! Za tu dobu přišli a odešli nejen zpěváci, ale i celá hudební hnutí: progresivní rock, glam rock, disco, punk rock, post-punk, nový romantismus… Populární hudba se nejméně šestkrát zásadně změnila, aniž by to na mě mělo znatelný vliv nebo abych musel změnit směr.

Kdo prodává jako zpěvák v roce 1983 desky? Kým má člověk být? Luther Vandross? Lionel Richie? Nejsem nikým z nich. Jsem Tom Jones.

Ne, že by to někomu v publiku ve Framinghamu vadilo. Mají mě tu rádi. Stačí přijít na jeviště a sál je vzhůru nohama. A pak spustím a rozjedu to.

A ano, není pochyb o tom, že přijdou na řadu i nějaké ty kalhotky. Protože se z toho stal rituál. Ne příležitostně svlečené a hozené, jako zezačátku. Ale s největší pravděpodobností přinesené zvlášť a hozené do mých rukou, nebo položené na jevišti k nohám, protože… no prostě proto, že se to na koncertech Toma Jonese dělá, ne? Každý večer to samé. A já si samozřejmě nestěžuju. Platí mi, abych zpíval. Zpěv za peníze je náplní mého života. A platí mi dobře. A nosí kalhotky, i když teď jde spíš už o jakousi starobylou tradici. Existují mnohem horší zaměstnání. Skutečná zaměstnání. Vím to, protože jsem chodíval do práce. Nijak tu nestrádám. Věřte mi, jídlo po představení ve Framinghamu bude dobré. V Bostonu budu večeřet na vysoké úrovni: brandy, doutníky, šampaňské. A pak možná návštěva nočního klubu a tam to bude to samé. Neplač kvůli mně, Argentino. Vážně kvůli mně nikdo neplačte.

Přitom ale sedím v šatně a dívám se do zrcadla. Pruhované bolerové sako. Rozhalená bílá košile. Na krku velký stříbrný řetěz. Tmavé kalhoty se zastrčenou košilí u pasu. Přezka velikosti poklopu od kanálu. Kubánské podpatky. „Malý dotek Vegas ve Framinghamu.“

Dvanáct let bez hitu. To nebylo úplně v plánu. Totiž pokud nějaký plán vůbec existoval. Když nad tím tak přemýšlím, tak vlastně nikdy neexistoval.

Ale copak tyto věci někdo opravdu plánuje? To přece nejde, nebo ano? Můžete se maximálně vyškrábat na palubu startujícího letadla a pak se uvidí. A v roce 1983 můj let vypadal zhruba takto: na začátku jsem byl katapultován téměř kolmo do nebe mezi ty nejslavnější, výš, než jsem si kdy odvážil představit; ale od té doby šlo o udržování letové hladiny. Ba dokonce něco horšího: udržování hladiny s postupnou ztrátou výšky – ale pomalu, bez turbulencí, v průběhu více než deseti let, takže si ani nemusíte všimnout, jak blízko země jste, až jednoho dne (řekněme v šatně, mezi představeními v obří restauraci na předměstí v Massachusetts) otočíte hlavu a podíváte se dolů.

Takže mám v roce 1983 v restauraci Chateau De Ville ve Framinghamu v Massachusetts dvě otázky. A dvě otázky pro tuto knihu.

Za prvé, jak jsem se sem dostal?

A za druhé, teď, když už jsem tady, jak se dostanu ven?

KAPITOLA 1

Kdo to mohl tušit

New York, 1965. Natáčí se pořad Eda Sullivana, stojím na bílé dřevěné kostce v žáru studiových světel a čekám na narážku. Je osm hodin v neděli večer, ve zlatém věku popu a na konci éry černobílé televize. Je mi čtyřiadvacet let a během dvou následujících minut se chystám dobýt Ameriku.

Vypadá to, že mám nervy ze železa – pokud nepočítáme touhu jít na věc, pustit se do toho, radostné očekávání. Ale žádná tréma. V této chvíli o sobě ani v nejmenším nepochybuju. Zpěv, a to ve svých čtyřiadvaceti vím – a v dětství tomu nebylo jinak – je něco, co nastane, jakmile otevřu ústa a spustím. Vím, že zpěv mi jde. Všichni kolem mě to přece vždycky říkali. V mém životě není nic jiného, čím bych si byl tak absolutně a neotřesitelně jistý.

Ed Sullivan pomalu opouští pódium. „A nyní, dámy a pánové, začneme náš pořad vystoupením…“ Přichází nekonečná pauza. Nebo aspoň mně se zdá nekonečná – zdá se, že trvá celou věčnost. Co to dělá? Zapomněl snad, jak se jmenuju? Ne. Jenom stupňuje napětí… „Toma Jonese!“

Přichází potlesk a nad ním – jekot. Kapela spustí a najíždí kamera. Najíždí na mě: tmavý oblek, sako pečlivě zapnuté, kalhoty těsné, rovně střižené. Bílá košile s obřím límcem. Kožené boty po kotníky z obchodu Anello&David, stejně jako Beatles. Vzadu dlouhé vlasy, jak se to tehdy nosilo, a proto jen lehce nebezpečné. Nahoře pár lehce nalakovaných kadeří. Velké kotlety.

Na scéně jsou bílé krabice různých velikostí. Při zpěvu musím jít po určené trase, kterou pečlivě vytyčil režisér, sestoupit z jedné krabice a vyskočit na další – což zvyšuje možnost špatného kroku a toho, že se před několika stovkami lidí ve studiu a 15 miliony Američanů u televizorů octnu v hromadě roztříštěné překližky. Ale taková jsou rizika, a já jsem mladý a plný ambicí a více než ochoten je přijmout.

Navíc ty krabice a pohyby už docela dobře znám. Mám za sebou týden zkoušek – projížděčka za projížděčkou, v obrovském skladu v centru města, prostoru tak velkém, že si během přestávek já a členové kapely s názvem Ruby and the Romantics, kteří jsou také hosty pořadu, hrajeme s tehdy novým plastovým zázrakem, kterému se říká frisbee – létající talíř. Než odejdu, najdu obchod, který frisbee prodává, a vezmu jej domů do Walesu jako dárek pro Marka, svého osmiletého syna.

Všechny ty historky kolem Elvise Presleyho v Show Eda Sullivana v padesátých letech – záběry pouze nad boky na naléhání moderátora, podle legendy, aby spodní částí těla nezpůsobil Americe nevratnou škodu – jsou pouhý mýtus. Sullivan ukázal Americe Elvise celého, stejně jako ukázal celého Toma Jonese. Přesto se ve světě televizní zábavy jedná bezesporu o formální a upjatou dobu, a jen pár měsíců předtím se Sullivan nepohodl s Mickem Jaggerem z nechvalně známé britské kapely Rolling Stones, který si odmítl obléct sako. Mě pak během zkoušek oficiálně varoval producent pomocí psací tabulky, abych moc nekroutil boky, jinak budu čelit okamžité a neodvolatelné cenzuře. Varování zní jasně – je neděle. Jedná se o rodinný pořad, populární hudba je potenciálně morálně zkažená sexuální síla a meze jejích temných důsledků zatím nedokážeme ani domyslet. Takže s tím kroucením boky opatrně.

Ale já tu nejsem od toho, abych se systému vzpíral. Nejsem tady, abych Ameriku zničil – rozhodně ne víc, než sama chce. Omezím se na výrazné luskání prsty, pohupování rukama a pár tlesknutí v různých výškách. Poslušně bojuju s pódiovými instinkty a nekroutím boky.

Zpívám píseň, která mě v Británii i Evropě katapultovala ke slávě a obrátila mi život vzhůru nohama. Je to píseň, která mě sem do Ameriky přivedla – díky které jsem teprve podruhé v životě letěl letadlem, díky které mě na letišti vyzvedla velká černá limuzína a odvezla mě do hotelu Gorham, kde mě ubytovali s obřím košíkem ovoce v jednom ze dvou komicky luxusních apartmánů v nejvyšším patře. Druhý apartmán, jak mi bylo řečeno, obýval Sammy Davis Jr.

Je to píseň, díky které jsem se dostal do New Yorku, kde budu ležet v posteli při otevřených oknech a poslouchat charakteristické houkání taxíků dole v ulicích, zvuk, který znám z filmů a teď je skutečný.

A je to píseň, která ze mě v Americe udělá hvězdu, díky kapele z pořadu Eda Sullivana, která šlape v chytlavém rytmu – „bum bi-dum, bum bi-dum, bum bi-dum...“. Je to písnička, kterou znám už od chvíle, kdy byla jen sledem několika akordů, nápadem s názvem a broukanou melodickou linkou, kterou můj manažer Gordon Mills vybrnkával na klavír v bytě v Notting Hill Gate v Londýně.

„It’s not unusual hmm hmm hmmm...“

Píseň, kterou jsem musel z Gordona Millse mámit, protože jakmile jsem ji uslyšel, věděl jsem, že je to ono – ta správná píseň, píseň, která má moc změnit mi život, píseň, která mě dostane tam, kde toužím být.

Nahrál jsem ji už v listopadu 1964 a pak jsem musel mučivě dlouho čekat, protože nahrávací společnost odložila její vydání až na následující rok, jelikož nechtěla riskovat, že by zapadla v předvánočním shonu.

Takže jsem se musel na Vánoce se svou ženou, synem, matkou a otcem vrátit domů do řadového rodinného domku v jižním Walesu, ve kterém pak díky této písni už žádné další Vánoce nebyly stejné.

KAPITOLA 2

Předpokoj

Moje babička neuměla číst ani psát, ale uměla zacházet s mrtvolami. Když v Treforestu někdo umřel, vždycky poslali pro paní Jonesovou. Věděla, jak mrtvé obstarat – obléct je, podvázat čelist obvazem, aby se neotvírala, položit na víčka drobné. Tyto dovednosti předala mé matce.

Babička věděla i jak zacházet s novorozenci, což bylo moje jediné štěstí. Když jsem se narodil, mysleli si, že jsem mrtvý. Nehýbal jsem se a neplakal. Ale babička mě sebrala porodní asistentce, ponořila mě do vany se studenou vodou a zatřásla se mnou. Pak jsem se pohnul, rozplakal a tím to všechno začalo.

Bylo to v červnu 1940, v předpokoji babiččina řadového domu na adrese 57 Kingsland Terrace. U nás se nerodilo v nemocnici. Rodilo se doma. Sešly se ženy z rodiny; muži zmizeli. Babička v té době sdílela svůj malý, úzký dům s matkou a otcem – Fredou a Tomem Woodwardovými – a mou šestiletou sestrou Sheilou a strýcem Albertem, který byl slepý. Nedlouho po mém narození jsme se všichni čtyři přestěhovali do pronajatého řadového rodinného domku na kopci na ulici Laura Street, asi o míli blíž k sousednímu městu Pontypridd. Tam s námi krátce, to jsem byl ještě velmi malý, bydlela další rodina, Wildingsovi, jejichž matka porodila pro změnu v našem předpokoji. Tak to tam, kde jsem vyrůstal, chodilo. Občas bylo prostě nutné se trochu uskrovnit a všichni to brali jako samozřejmost.

Dali mi jméno Thomas John, po otci, a říkali mi Tommy. Tommy Woodward: jako dítě si pamatuji, že jsem cítil, že je na něm cosi neobvyklého. Ve Walesu se lidé jmenovali Jenkins nebo Griffiths, nebo (jako moje matka) Jones. Ale ne Woodward. Navíc moje babička, otcova ovdovělá matka Annie, měla zvláštní, lehce pronikavý přízvuk. „Poď se nachálovat,“ říkala mi, když jsem ji navštívil. Čímž měla na mysli „Posaď se a něco pojez“.

Ptal jsem se otce, proč tak babi mluví?

„Protože není odtud. Pochází z Boxu.“

„Ona je boxerka?“

„Z Boxu. To je vesnice v hrabství Wiltshire.“

Otec mého otce, James Woodward, byl vozka z Gloucesteru, který přivedl rodinu na západ do jižního Walesu za prací, které tehdy bylo dost. Spočívala v tom, že naložil koňské spřežení dynamitem a odvezl jej do uhelných dolů u města Pontypridd, kde mu říkali Jimmy Dynamit. Zemřel dřív, než jsem ho mohl poznat, ale historky, z nichž většina souvisí s jeho pozoruhodnou žízní, jej přežily. Říkalo se, že se Jimmy Dynamit občas po propité noci svalil na povoz a kůň ho bezpečně odvezl domů. Jednou v noci si vyrazil na klidný večer s manželkou do hospody Three Horseshoes v Tonteg. Nějaký chlápek ho během večera vytočil, a tak se rozhodli vyřešit spor závodem – hnali koně ve stoje s otěžemi v rukou tři míle zpět do Pontypriddu, zatímco ženy se k sobě vyděšeně choulily.

Otec měl tedy anglické rodiče – ale hádat se s ním o jeho velšanství bych nikomu nedoporučoval.

„Jsem Velšan.“

„Ale tvoji rodiče byli Angličané.“

„Narodil jsem se tu. Jsem Velšan.“

Konec debaty.

Další věc, o které není sporu, je to, že když mu bylo něco přes dvacet, začal chodit s dívkou jménem Florrie Jenkinsová. Ale moc zamilovaný asi nebyl, protože občas nepřišel na rande. Florrie Jenkinsová zasvětila svou přítelkyni Fredu Jonesovou do toho, jak se k ní Tom Woodward chová, a Freda Jonesová se rozhodla, že si to s ním vyřídí.

„Hele, jak to, že nechodíš na schůzky s Florrie Jenkinsovou.“

Tom Woodward Fredě Jonesové pochopitelně oznámil, ať se neplete do cizích věcí, a Freda Jonesová zase pochopitelně oznámila Tomu Woodwardovi, že pokud jde o ni, tak to její věc je, a tak se začali hádat a nakonec odešli společně. A brzy poté, v roce 1934, se vzali a počali mou sestru, Sheilu – i když možná ne přesně v uvedeném pořadí. Dnes je těžké uvědomit si, jakou společenskou hanbou tehdy pro muže bylo přivést ženu do jiného stavu mimo manželství. Ta dívka byla navíc o pět let mladší než on – jí bylo osmnáct, jemu třiadvacet. Ženy se k němu na ulici otáčely zády. Občas na něj i někdo plivnul. Své společenské postavení mohl obnovit pouze svatbou, čímž jí vrátil „čest“.

Otec byl horník, a tak si moc nevážil pošťáků. Matka říkávala: „Chudák pošťák. Podívej se na to počasí.“ A otec na to odpověděl: „Pošťák? Pokud nechce být na dešti, řekni mu, ať za mnou přijde na šachtu.“

Od čtrnácti let pracoval na šachtě Cwm Colliery v Beddau, tři míle v těžkých botách pěšky z Treforestu. Matka ho každý den v časných ranních hodinách probudila a vypravila do práce. V pondělí ho musela navíc trochu pošťouchnout, protože měl v krvi ještě zbytkáč z víkendu. V práci kopal hluboké, úzké tunýlky, kde jste museli mít oběd zavřený v ešusu, jinak vám jej sežraly myši; kutal uhlí a tahal ho ven ve štolách tak těsných, že když se otupila jedna strana krumpáče, musel vylézt úplně ven, aby měl dost místa na jeho otočení na ostřejší stranu. V hospodě v městečku Pontypridd byl bar, malá místnůstka dole po schodech, které se žertem říkalo „Dvě stopy devět“ v odkazu na šířku nejmenšího tunelu, ve kterém mohl horník pracovat.

A přece můj otec nikdy nevypadal, že by chtěl pryč, nebo měl nějaké ambice – nikdy nežádal o povýšení na lehčí práci na povrchu, ani nehledal nic pohodlnějšího. Byl to bystrý a schopný chlap. Ale byla v něm jakási nervozita. Myslím, že hlavně chtěl, aby byl jeho svět malý a omezený, aby se v něm vyznal. A těžba ho alespoň zachránila před nasazením ve druhé světové válce. Horníci nemuseli rukovat, protože zásobování uhlím muselo pokračovat. Takže otec si odkroutil vojenskou službu v porubu a myslím, že to považoval za štěstí.

Co se týče války, měli jsme určitě štěstí. Cardiff byl německým bombardováním tvrdě zasažen a Swansea jakbysmet – německá letadla mířila na západ přes pevninu a Velšané věřili, že je přitom Angličané povzbuzovali. Ale hornická vesnice Treforest a přilehlé průmyslové centrum Pontypridd, který stále rostl, dokud se s Treforestem nespojil, vyvázly téměř zcela bez úhony. Pokud byla oblast vůbec zasažena, bylo to zbloudilými zápalnými bombami, které byly sice nepříjemné, ale pořád lepší než vysoce výbušné bomby, které vám bez ptaní proměnily ložnici ve sklep. V důsledku toho jsem prvních pět let života prožil během násilného globálního konfliktu, ale kromě občasného hučení letadel a přítomnosti amerických vojáků v okolí města, kteří byli ubytováni v kasárnách pátého velšského pluku na Broadwayi, jsem ji většinou vůbec nevnímal – což nejspíš bude, pokud jde o násilné globální konflikty, ideální stav.

Má nejranější vzpomínka z dětství je tedy relativně pokojná: sedím se sestrou v kuchyni, těsně před návratem otce ze směny, matka ve spěchu chystá čaj a povídá si s námi, ale roztržitě, zatímco zadním oknem vyhlíží otce s prachem zčernalou tváří, až projde brankou, protože pokud přijde do kuchyně a na stole není ubrus… tak se v matčiných očích jedná o gigantické selhání. Později mi řekne, co jí vždycky radila její matka: „Prostři stůl. I když nemáš jídlo hotové, dělej, jako by bylo.“

Další domácí moudrost, kterou babička předala mámě – a později, k jejímu překvapení, i mé sestře v předvečer její svatby: „Manžela nesmíte nikdy odmítnout. Ale vždycky vstávejte dřív, než se probudí.“

Matka byla v domácnosti. Velmi krátce pracovala na částečný úvazek v továrně Trading Estate v Treforestu. To bylo, když jsem chodil do školy. Musela otce přemlouvat a on svolil jen velmi neochotně. Ale jednou v sobotu večer jsme stáli s celou rodinou ve frontě do kina a nějaký muž v řadě – někdo z továrny, koho otec neznal – mámu pozdravil. „Dobrý den, Fredo.“ Tón byl v podstatě neformálně přátelský, ale otce to totálně vytočilo. Naštvala ho ta familiárnost: ne „paní Woodwardová“, ale „Fredo“. A tak mámina dobrodružství ve světě zaměstnání krátce poté skončila.

Vrátila se tedy k domácím pracím – včetně tapetování stěn a natírání dřeva. Otec naopak doma nedělal vůbec nic, a ani se to od něj podle všeho neočekávalo. Prostě seděl v tmavě zeleném křesle a hlásil: „Hele, Frído – co takhle si dát šálek dobrého čaje?“

„Ano, Tome.“

A hned byla u něj.

Mí rodiče byli hezcí lidé – nejhezčí pár, ať přišli kamkoliv, nebo mi to tak připadalo – a rádi se dobře oblékali. Matka nosila šaty, které zvýrazňovaly její útlý pas, hodně make-upu a natupírované účesy – velšská Lana Turnerová. Otec nosíval pruhovaný oblek – inspirovaný Georgem Raftem v hollywoodských gangsterkách ze třicátých a čtyřicátých let, které bezmezně miloval. Rodiče chodili skoro každou sobotu do jednoho ze čtyř kin v Pontypriddu a jakmile jsme byli dost staří, brali nás se sestrou s sebou. Otec vídal George Rafta v hezkých oblecích a snažil se oblékat podobně, pokud si to mohl dovolit. Zda si někdy George Raft propálil díru do vnitřní kapsy saka špatně típnutou cigaretou jako můj otec, to nevím. Zda měl George Raft ve zvyku rychle uhasit a schovat čerstvě zapálenou cigaretu, aby se zvýšila šance, že mu někdo nově příchozí nabídne další (chytrý zvyk, díky kterému si otec nakonec kapsy propálil), taky nevím. Ale Raft byl vzorem. A já zase toužil oblékat se jako otec, protože se mi líbilo, jak vypadal – bystrý a silný – a líbilo se mi, jak jej lidé vnímají, v neposlední řadě pak ženy ve dveřích, když je míjel. „Jak se vede, pane Woodwarde?“ Lidé na něj reagovali a já jsem si toho všímal.

Otec si taky dával hodně záležet na botách. Mnoho let dával přednost výlučně hnědým střevícům a mračil se na krepové podešve, které se v padesátých letech dostaly do módy a které společně s velkou částí své generace shledával morálně pochybnými. „Nechci se plížit,“ říkával. „Chci, aby bylo slyšet, že přicházím.“ Za tímto účelem měl podrážky opatřené kovovými víčky, která jeho příchod ohlašovala rozhodným klapáním na chodníku. Byl to většinou tichý muž, formální a rezervovaný, dokud jej pivo neproměnilo v žoviálního a upovídaného vypravěče historek. Ale pokud šlo o vlastní chůzi, poslouchal se rád.

Otec brzy doplnil svůj vzhled o plstěný klobouk, nebo občas placatou čepici, aby zakryl rychle řídnoucí vlasy. Byl si své plešatosti vědom a klobouk nosil i doma. Jednou v sobotu večer v kině, když všichni stáli při státní hymně, otce někdo napomenul, ať si klobouk sundá, a málem to skončilo rvačkou.

Filmy byly pro rodinu hlavním oknem do jiného světa. Televize nebyla – jen rádio, kdy vysílali zprávy a pořad Dick Barton: Zvláštní agent. Měli jsme i noviny – nedělní News of the World – ale knihy jsme neměli žádné. Matka četla, ale neuměla psát. Otec číst uměl a ve škole se zřejmě dobře učil, ale ani jeden z mých rodičů nebyl zrovna čtenář. Jediné knihy v domě byly mé učebnice. Obecný pocit byl, že čtení obrací lidi do sebe a dělá z nich asociály – na rozdíl od kouření. Otec mě posílával pro cigarety – což byla často komplikovaná pochůzka po několika různých obchodech, protože tabák zůstával i po skončení války nedostatkovým zbožím. Když nebyly cigarety, kouřil otec čaj z keramické dýmky. Když jsem byl ještě dítě na vysoké židličce, dali mi jednou dýmku na hraní, já s ní praštil o stůl a odlomil troubel. Otce to ale neodradilo a prostě si nacpal hlavičku čajovými listy a bafal z odlomené troubele – což muselo vypadat zoufale i komicky, protože si jej za to máma ještě dlouhá léta dobírala.

Matka mně i sestře dávala otevřeně najevo city, zatímco otec ne, což bylo v rodinách, které jsem znal, naprosto normální. Ve čtyřicátých letech byste jen těžko hledali člověka méně sentimentálního než velšského horníka. Chlapi v jižním Walesu se vzájemně nedotýkali – leda když se chystali rozbít si vzájemně držky, a v tom případě se dotýkali úplně všude. Dokonce i v pozdějším životě byl otec rozpačitý a nesvůj, když jsem ho chtěl obejmout. Tohle se prostě nedělalo. Potřesení rukou bylo maximem a stačilo jednou, když jste se s někým setkali poprvé, a pak už nikdy. Byl to jeden z mnoha kulturních šoků, které jsem zažil, když jsem se v roce 1964 dostal do Londýna. Peter Sullivan, který byl producentem jedné z mých prvních nahrávek, mi podával ruku pokaždé, když jsem přišel do studia.

Ptal jsem se Gordona Millse, svého tehdejšího manažera: „Proč mi podává ruku? Vždyť se už známe.“

Gordon odpověděl: „Takhle se to dělá.“

No u nás teda ne.

Pontypridd ve čtyřicátých letech: průmysl, kouř, deštivo. Řadové domy na stráni. Hromady uhlí a haldy. Plynové lampy na koncích ulic, rozsvěcované při setmění růžolícím pánem ve žlutém overalu. Děti se nosily po velšském způsobu „v šátku“. Silnice posypané popadaným uhlím. Nepohodlí, se kterým jsou všichni smířeni. Voda v řece Taff zčernalá uhelným prachem. Bláto na březích je tmavé a mastné. Nikdo k ní nechodí. Povídá se, že v jejích inkoustově černých hlubinách jsou krysy velké jako kočky, nebo i větší. Voda je příliš temná, takže se to nikdo nepokouší vyvrátit.

Těžký průmysl. Železárny, ocelárny a válcovny plechu. Slévárny Brown&Lenox, kde se vyrábí řetězy a kotvy, jejichž obří řetěz tvořil kulisu slavné fotografie Isambarda Kingdom Brunela, slavného britského inženýra, před spuštěním lodi Great Eastern v roce 1857. Kotevní řetěz Brown&Lenox byl i na Titaniku, ale asi se mu nedostalo takového využití, jak jeho výrobci doufali.

Šachty a uhelné doly. Více než tucet hlubokých důlních šachet a četné zkušební šachty, vykutané v okolních svazích. Koksovna ve městě chrlí dým. Jatka dole u železniční trati, která jsou propojena tunelem se stanicí, takže zvířata můžou hnát přímo z vlaků. Koně a povozy. Potraviny na příděl. Místní postavičky: Ned Grono, kominík; Dut Hobbs, který sedí za dveřmi hospody Wheatsheaf v dolní části ulice Rickards a který za malý poplatek nakupíruje psí ocas holými zuby. (Pro zábavu a za pár drobných udělá totéž s krysou.)

Jsme nějakých deset mil severně od Cardiffu, hlavního města Walesu, ale panuje zde vášnivá nezávislost a záměrná izolace. „V Cardiffu nemají nic, co byste nesehnali v Ponty,“ zní místní mantra, kterou opakujeme, až jí nakonec uvěříme. Pravdou je, že v této době není nic k sehnání tady ani tam. Všechno, co se v údolí Rhonda vytěží, tudy prochází, takže je to ústí do údolí, nebo taky jeho prdel, podle toho, odkud se na to díváte. Drsný, dřinou zocelený kraj, kde ve vzduchu neustále visí kovový zápach. Tam jsem strávil prvních čtyřiadvacet let svého života.

Náš dům na Laura Street: přední i zadní obývák v přízemí; dvě malé ložnice a komůrka v patře; kuchyně v suterénu přechází do malého dvorku se zadní branou ven do uličky. Zásobník na uhlí v kuchyni naplněný bezplatným uhlím pro horníky – zaměstnanecká výhoda, kterou k nám shazují přímo přes poklop z ulice. Plechová vana, pověšená na dveřích do dvora, která se sundá a naplní na podlaze malé umývárny vedle kuchyně, kde se můj otec každý večer myje ve dvou fázích: trup vkleče u vany, nohy ve vaně. Ve středu se pere – ručně na valše ve vaně, prádlo se pak pověsí ven na dvůr, nebo po domě, pokud prší, což bývá často. Když se vracím se sestrou ze školy domů, pověšené prádlo funguje jako výstražný praporek, signalizující pravděpodobnost, že máma nebude v nejlepší náladě a budeme kolem ní muset chodit po špičkách.

Matka v domě udržuje obsesivně dokonalý pořádek.

Jednoho dne, když jsem byl ještě jako mrně zabalený ve velšském stylu v šátku na matčině hrudi, přišla ke dveřím cikánka, prodávající kolíčky na prádlo. Matka říká, že cikánka se nesmí nikdy odmítnout, protože by to přineslo smůlu. Když si kolíčky přebírala, cikánka se mi podívala na hlavu a všimla si, že mám výrazné temeno. Pomocí svých schopností a úsudku matce řekla: „To dítě procestuje celý svět“, a matka jí uvěřila.

Pro tuto chvíli se ale nedostanu za hranice naší čtvrti. Přes silnici od nás leží starý lom, z jehož kamení jsou postaveny naše domy. Teď je z něj skládka a neustále přijíždějí a odjíždějí nákladní automobily s šedivým průmyslovým odpadem z celé země. Co tam vozí? Nikdo se neptá. Ale my děti víme, že pokud se tam dostaneme brzy poté, co nákladní vozidlo vysypalo náklad, bude země pokrytá měkkým práškem – jako čerstvě padlý sníh, akorát teplý a šedý. A jak se po něm vozíme a poskakujeme a pak si otřepáváme oblečení, nacházíme kusy skleněných zkumavek. Neporušené zkumavky jsou poklady, které můžeme nosit domů a hromadit.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2