Copyright © Tereza Matoušková, 2016

Cover Illustration & Illustrations © Alena Kubíková, 2016

Cover Art © Lukáš Tuma, 2016

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2016

ISBN (ePub) 978-80-7557-256-1

ISBN (mobi) 978-80-7557-257-8

Prolog

Letošní zima zjistila, že jí nevynáší kralování na oblacích, prodala ledový palác a otevřela si v podhradí hampejz. Jako děvka všech děvek se pohodlně uvelebila na podmořských ostrovech, roztáhla nohy a z jejího lůna místo šťávy vyletěla pořádná dávka mrazu a vloček.

V jižním Zumenu sněžilo naposledy před dvaceti lety, v té době měla ještě stará Wrana všechny zuby. Mohla je zatínat, když s námahou stoupala do strmých kopců za Mosazným jezerem. Teď ji mráz štípal do prázdných dásní a ona jen sípala nebo šišlavě klela.

Mechanické slunce se klonilo k západu a na oblohu zvolna vyplouval porouchaný měsíc. Obloha se barvila do tmavších odstínů rudé a purpurové. Kdysi, jako malé děvčátko, si Wrana myslela, že oceán nad nimi je červený a fialový, vesele pruhovaný jako dětská šála. Vyvraceli jí to s tím, že tu barvu dává obloze magie, která chrání Podmoří před ničivou silou vody, která leží nad ním. Ledově studené masy. Černé jako smrt. Wrana se od té doby nerada dívala na nebesa.

Vzadu se rýsovala silueta pobořené továrny. K podmořskému nebi se vypínala věž z temně šedých kvádrů, stejně důstojná dáma jako před lety. Na jejím vrcholu stále držela klec z ocelových prutů, ve které se nacházely zbytky mechanismu z ozubených kol a pružin. Kdysi produkoval tolik energie, že dokázal udržovat v chodu všechny stroje uvnitř věže.

Wrana pracovala na valné většině z nich. Měla šikovné ruce, a tak ji kněží nakonec pustili i dolů do laboratoří. Pamatovala si, jak zde bývalo rušno. Teď tu naopak panovalo neuvěřitelné ticho. Dokonce větší než obvykle. Takové, že ji nutilo napínat uši. Šourala se zasněženým mlázím až k pobořené zídce, která kdysi oddělovala areál fabriky od okolního světa. Vždycky se k továrně přikradla z boku. Neodvažovala se používat starou kněžskou silnici. Bílé pláště se sice o tuto zavátou končinu dávno přestaly zajímat, zloději a hledači pokladů jakbysmet, ale stačilo by mít jedenkrát smůlu.

Tentokrát vyrazila pozdě. Bude muset přespat v jedné z opuštěných laboratoří a z toho neměla radost. Pokud se tam vůbec dobelhá. Zahekala. Posledních pár prokletých kroků, no tak, stará… Zpropadené klouby, zatracený prastrýc zatraceného velemága z Delfie aby na ně nasral! Urovnala si na zádech prázdnou nůši. Kdysi v ní nosila seno pro domácí zvířectvo a dřevo na podpal, teď jí stejně dobře sloužila při jejích kořistnických výpravách do staré továrny.

Jenomže hovno z toho, že mám dobrou nůši. Trmácí se nahoru a dolů, nahoru a dolů, a k čemu? Z almužny, kterou pro ni mají nachystanou překupníci, si možná koupí jídlo a šťávu z osmivětve na půl roku. Zaplatí i slušné ubytování, když bude šetřit. Jenomže ona by si potřebovala nechat v klášteře odčarovat dnu. Na to si nenašetří ani za sto let. To z ní dřív bude mrzák a chcípne hlady.

Shodila proutěný koš z ramen a s námahou se protlačila dírou ve zdi dovnitř do areálu. Uvolnila při tom pár menších kamenů a štěrk. S chrastěním spadaly do čerstvého sněhu. Na okamžik se znovu zaposlouchala. Ze zčernalých zdí fabriky vyzařovalo cosi děsuplného. Wrana si vzpomněla na historky, které se vyprávěly večer u ohně, o začarovaném kraji, dětech, které se rodily s tvářemi starců, a příšerách, jež se ukrývaly v torzu věže. Zvykla si nad nimi mávnout rukou, ale když se blížila k pobořené fabrice, pokaždé si na ně znovu vzpomněla.

Říkalo se, že oni, Temnáři, sem přišli z pouště, kde stála jejich města z šedého kamene. Museli zasadit celé háje osmivětve, aby se mohli vzdálit od písečných dun. Bez olejů a šťávy z této byliny jejich citlivá kůže pukala a krabatila se při jakémkoliv styku s vlhkostí. Tady, daleko na jihozápadě, se osmivětev nikdy pořádně neuchytila. Je tu prokletá země. Neměli jsme stavět domy na takové půdě. Můžeme si za to sami.

Když krajinu přikryla bílá peřina, Wrana nezvykle dlouho otálela, než vyrazila. Sníh roztaje a změní se ve vodu – ta představa v ní vyvolávala panickou hrůzu, i když měla kůži potřenou tlustou vrstvou oleje. Jenomže hlad byl silný protivník a zvítězil i tentokrát. Nůše putovala zpátky na záda. Stařena se belhala dál. Nemohla se vrátit, i kdyby ji měl uvnitř čekat dračí velekněz, o němž se vyprávělo, že se prohlásil za boha a pálí města, která nehodlají uznat jeho nadvládu. Pokud nepřinese kulhavému Pewkovi slíbenou dodávku žluté a fialové, nebude mít z čeho zaplatit nájem. Skončí na ulici. Zatímco monstra tu být můžou, ale nemusí, zima bez střechy nad hlavou znamená jistou smrt.

Vrata dávno vylomili jiní vykradači a hlavní hala zela prázdnotou. Zůstalo jen holé sloupořadí, pár dlaždic a v čele se válely zbytky oltáře. Zloději pobrali veškeré vybavení, dokonce odtáhli mramorové sochy starých bohů, které stávaly ve výklencích. Podobně vybílili i horní patra. Pokud si Wrana chtěla odnést tučný úlovek, musela do podzemí, kam se žádný lupič, ani ten nejzoufalejší, neodvážil. Kněží tam ukládali magické přípravky. Těkavější z nich vypouštěly do ovzduší páry. Stačilo je vdechnout a rozežraly vás zevnitř jako malí hladoví červi.

Wrana si odnesla z laboratoří pod věží ochrannou masku. Z práce tam dole jí nezůstaly jen jizvy na předloktích, získala i znalosti. Nevěděla o tekutých kouzlech vše a hodně riskovala, ale smrt jí dost dlouho šlapala na paty, aby si zvykla. Dlouhá léta živořila uprostřed válečného pole. Až skoro zapomněla, že kdysi skutečně žila.

Slovo mír jí chutnalo sladce jako slupkaté mavi. Jako mládí. Největší pozdvižení, kterého se tehdy dočkala, bylo, když soused přistihl svou manželku s Wraniným bratrem. Tehdy schytala pár ran řemenem ona i paní matka. O válce se povídalo v zimě, když drhly peří, ale nikdo ve skutečnosti nevěřil, že existuje.

Když se na kraji jejich pozemků objevil tucet zakuklených jezdců na netritech, Wranina první myšlenka patřila pošlapané zelenině. Co bude s úrodou?! V ten okamžik ji vůbec nenapadlo, že žijí s manželem na samotě a sami se neubrání. Nepomyslela na to, že Maryn, její sladké holčičce, už pučí prsa a Roga dostala na začátku jara první krvácení. Jezdci jim ublížili všem třem. Hnusně. Wrana slyšela, že kněz, který našel jejich těla, je první ohodil zvratky, než se dal do ošetřování. Matku se mu podařilo slátat, dcery ale zachránit nedokázal.

Později, na jaře, vzala válka stařeně i manžela. Velmi to bolelo, ano, ale po tom prvním polibku smrti už otupěla. Nedokázala ho oplakat a nemohla ho řádně pohřbít. Zahrabala ho v lese jako zvíře. Řev války utichl, ale ona zůstala sama. Dokud mohla, nabízela chlapům své vnady. Potom prodávala vědomosti ohledně magie a léčila. Jednoho večera, mohlo to být před dvaceti lety, nasněžilo a nebe pohltila zelenavá záře. Vesničané se děsili konce světa. Z východu přišly zprávy, že tam vyletěla do povětří fabrika. Zdálo se, že výbuch nenapáchal větší škody, mluvilo se jenom o úniku neškodné magie. Jenomže se nikdo neměl k tomu, aby továrnu obnovil. Kněží měli v té době jiné starosti a výrobna v odlehlých končinách bylo to poslední, o co se zajímali. Většina dělníků přišla o práci. Tu zimu jich mnoho zmrzlo nebo pomřelo hlady, ať už zůstali ve zbídačených dělnických osadách, nebo vyrazili na dlouhou a strastiplnou cestu do Avaryngu.

Wrana po nich sbírala zbytky. Nejprve okrádala mrtvoly dělníků, potom se pustila do mrtvoly fabriky. Jako první prošmejdila laboratoře, ve kterých kdysi pracovala. Brala jen to, o čem věděla, že jí nevybouchne pod rukama. Párkrát si popálila prsty, ale magie si svou daň vybrala až mnohem později. Až když se musela vydat do spodních pater.

Wrana se poškrábala na pahýlu nosu. Musela se na okamžik opřít o rozbitou desku oltáře, potřebovala si odpočinout. Dneska hodlala slézt do nejnižšího podlaží. Pokud si správně pamatovala, nacházel se tam velký sklad, kde by se mohla hezky napakovat a zajistit si živobytí na další dva roky. Kdo ví, co za poklady se tam skrývalo, možná si bude moci zaplatit i léčbu. Nebo aspoň bylinky na zmírnění bolesti.

Zapálila si lampu a sešla po schodech do tmy. Kdysi se nahoru a dolů jezdilo v obrovské kovové kleci, která visela zavěšená na ocelových lanech. Wrana se ve svých zlodějských začátcích zajímala o to, co se s tím úžasným vynálezem stalo. Značně by jí to usnadnilo práci. Zjistila však, že se lana přetrhla a železná konstrukce koroduje kdesi dole v černých hlubinách.

Plamínek svítidla se lehce třepotal, jeho zář hravě poskakovala po zdech a vykreslovala na nich nezřetelné stíny. Stařena sestoupila až na podlaží označené piktogramem tarka. Prostory slabě ozařovaly zbytky magického osvětlení, lampy povětšinou blikaly a vidět bylo jen díky načervenalému nouzovému světlu. Tady Wrana loupila na podzim. Zůstala tu po ní převrhnutá křesla, vytahané šuplíky a rozházené dokumenty. Uprostřed vší té spouště stále ležel velký tác s rozbitými lahvičkami. Tehdy nešťastně zakopla. Nejen, že si ošklivě poleptala stehna, nešikovně si rozsekla dlaň a chvíli se bála, že si zmrzačila ruku. Co by si pak počala?

Tady nic nenajde, musí ještě níž.

Wrana se nikdy nevydala hlouběji než do tarčího patra. Překvapilo ji, jak je tady dole vlhko a syrovo. Schodiště před ní se ztrácelo ve tmě. Tam někde ležel její cíl, skladiště, ze kterého si bílé pláště nestihly vyzvednout svoje poklady. Ty teď připadnou staré nemocné dělnici. Všechny. Aspoň na chvíli. Tak si to malovala, když předevčírem usínala v teple své chatrče.

Tma zhoustla a zdálo se, jako by pomaličku odsávala světlo její lampy. Plamínek se třepotal a skomíral. Ze stropu odkapávala voda a padala jí do vlasů. V tom okamžiku to ale nevnímala. Vždyť každý krok na kluzkých schodech mohl předznamenávat pád do tmy a zlomený vaz. Raději se křečovitě přidržovala zábradlí.

Vzduch se ochladil natolik, že bolelo dýchat. Jako by si zabodala do zbytků nosu úlomky skla. Jediným zdrojem tepla se stal plamínek, který držela v ruce.

Náhle došlápla na rovnou podlahu a pod botama jí něco zakřupalo. Vyděsila se a posvítila si pod nohy. Kostřičky zvířat. Co jste tu dělali, vy blázínci? Stařena si pro jistotu nasadila ochrannou masku. Kdo ví, co ty mršky zabilo. Zatápala před sebou. Nahmatala masivní dveře a zatlačila na ně. Snad zde nezbyla žádná ochranná kouzla, trmácela by se sem dolů úplně zbytečně.

Zpuchřelé dřevo se odlepovalo od zárubně jenom velice neochotně a panty zavřeštěly jako košík topených koťat. Wrana odložila lampu na zem, aby mohla zabrat oběma rukama. Konečně.

Posvítila dovnitř a vykřikla překvapením.

„Kdo vás sem zavřel, ubožátka?“ Hleděla do tváře asi tuctu dětí. Seděly na bednách s chemikáliemi a v rukou držely vějíře ohmataných hracích karet. Turnaj v podzemí továrny.

„Vy si sem chodíte hrát? Ale tady je to nebezpečné.“ Nevypadalo to, že by ji děti vnímaly. Vypadaly nezdravě pobledlé, skoro až mrtvolně bílé. Wrana poklepala na rameno holčičce, která k ní seděla nejblíže. Děvčátko se na ni tázavě otočilo, usmálo se a pak se vymrštilo vpřed a zahryzlo se jí do ruky v rukavici.

„Pusť, sakra, tohle se nedělá… Tohle se…“

Mezitím se kolem ní shlukly i další děti. Natahovaly po ní drobné prsty zakončené drápy. Až teď si všimla, jak mají nepřirozeně vypouklé oči. Jako vařená vejce. Wrana se po nich ohnala.

Na záda jí vyskočil drobný chlapec a pokusil se ji přes šál kousnout do krku. Zbytek drobotiny kolem ní utvořil nepravidelný kruh a dorážel jí na nohy, vypadalo to, že si děti chtějí hrát. Jenomže nechtěly.

Ucítily kořist a měly hlad.

Kapitola 1:

Na konci světa

Vrchní čarodějku Zorenu Rútid často trápily zlé sny. Navštěvovali ji mrtví. Nejčastěji oběti z občanské války, protože její svědomí odmítalo uznat, že od té doby uběhlo více než pět set padesát let. Znovu před ní klečeli mágové, které poručila popravit, viděla jejich blízké, jak prosí, aby ty ubožáky ušetřila. Dívala se do zmatených očí dětem, které právě ztratily otce. Jenomže ona si nemohla dovolit odpouštět. Kdyby jenom trochu povolila opratě, následovalo by další kolo nesmyslného zabíjení. Poslala na smrt celé zástupy chlapů a ženských, kteří by za jiných okolností bojovali po jejím boku. Musela. Když jí starý velemág na smrtelné posteli předával velení, vypadalo to, že se Swér rozpadne a postupně zanikne pod nájezdy nepřátel.

Dokázala zemi sjednotit, ubránila své državy a zajistila stabilitu. Štěstí našla i v osobním životě, adoptovala chlapce, který ji bral jako vlastní matku. Dokázala z něj vychovat silného muže. Když se zdálo, že se situace stává znovu neudržitelnou, dosadila ho do čela rozvráceného swérského kněžstva a spolu s ním ovládla polovinu Podmoří. Prohlásili se za bohy, nechali vynést staré sochy z chrámů a postavili tam své. Když projížděla ulicemi měst v sedle válečného netrita, prostí Temnáři před ní padali na kolena a líbali zem, které se dotkly břišní šupiny jejího hadovitého oře.

Čarodějka věděla, že za to bude muset zaplatit. Všechno, čeho v životě dosáhla, muselo být vyváženo stejnou dávkou utrpení. Byla na to připravena, hodlala obětovat cokoliv, aby vyprahlou vlast uchránila před opětovným zmatkem a rozkladem.

Cokoliv. Kromě jediné věci.

Tento sen se jí zdával od chvíle, kdy na konci podzimu vyrazili na cestu. Každou noc.

Bloudila ulicemi pouštního města Mesyr Agys. Svíral ji labyrint hnědošedých stěn z jílu a nepálených cihel. Zmizely přívětivé čajovny, obchůdky s vonnými svícemi i pouliční prodejci pečeného netritího masa. Na horizontu se tyčily komíny továren, její fantazie je však pokroutila do bizarních tvarů. Šel z nich strach, iracionální strach, který se skrývá pouze ve spánku.

Zorena hledala svého syna Femoriana.

„Neviděli jste tu malého chlapce?“ ptala se kolemjdoucích, kteří na ni otáčeli prázdné, dokonale ploché tváře. Bez očí, bez nosu, bez úst, anonymní a nezúčastněné.

Náhle si uvědomila, že se nemůže hýbat, je připoutaná na lůžko a omotaná hadičkami. Chodili kolem ní muži v dlouhých bílých pláštích, tu upravili kanylu, tu jí zabodli do žil injekci. Chtěla křičet, ale věděla, že nemůže. Zachvátila ji panika. Její syn by ji přece takto nenechal, raději by ji zabil, než aby takto trpěla. Jak je to jen možné? Nechal ji tady samotnou. Nechal ji tu hnít.

Procitala s výkřikem, celá zbrocená hustým potem, který voněl po osmivětvi. Ještě dlouho ležela a hleděla na své ruce s dlouhými bílými prsty, které končily drápy. Vypadaly stále stejně. Za posledních pět set let nezestárla o jediný rok. Její hadí oči neosleply a všechny vytržené zuby znovu dorostly. Ne, neumírá, zůstala pouštním dravcem. S tím pocitem vždycky znovu usnula.

Dnes to však bylo jiné. Cosi ji podrželo v noční můře déle a ona se dívala, jak její žíly pukají a řinou se z nich potoky krve. Stoupala z nich podivná rudá pára. Zaplnila celý prostor kolem ní, až vytlačila všechen vzduch a Zorena se začala dusit.

Tentokrát nezakřičela, pouze se prudce posadila na posteli. Chvíli se zmateně rozhlížela, aniž by tušila, kde je, a co se stalo. Tohle nevypadalo jako její komnata na Tark Itlen. Ve tmě rozeznala obrysy zešikmené stěny podkrovní komůrky. V koutě stála jednoduchá skříň z dýhy. Zašátrala kolem sebe, stále zděšená krvavým poselstvím, které se jí vkradlo do snů. Pocítila paniku. Její chlapec přece vždycky spí vedle ní stočený do klubíčka jako kotě pouštní nárie.

Jenomže tam neležel a ani nemohl.

Syn už byl dávno dospělý. To ona se ztratila v čase.

Roztřesená ruka zabloudila na vedlejší lůžko, kde se na odkopané peřině převaloval Atalan. Nosil stejný bílý háv jako její syn. Ten však teď ležel ledabyle přehozený přes pelest. Swérská smetánka považovala vztah velemága a velekněze ze sousedního státu za čistě politické spojenectví a tak o něm i mluvila. Politika vám však postel nezahřeje. Nebude pro vašeho syna otcem a nepodá vám léky, když máte horečku.

Obyčejný život si ji vyčenichal jako kohokoliv jiného a ona potřebovala krytá záda.

Vrchní čarodějka si všimla, že jejímu politickému spojenci kane z pootevřených úst slina. Sebrala z nočního stolku kapesník a utřela mu pusu. Zamumlal cosi nesrozumitelného, zřejmě ho také trápily nehezké sny. Čarodějka se chvíli rozněžněle dívala, jak mu cukají víčka. Deset let je deset let. Už nesdíleli pouze místo, kde se ukládali ke spánku, obtěžovala je i stejná strašidla.

Zorena vklouzla k partnerovi pod peřinu, aby se k němu přimkla. Její horká, suchá kůže se dotkla jeho studené a vlhké. Atalan pocházel z Delfie, studeného a deštivého kraje. Křižovaly jej řeky, bystřiny a potoky, až vypadal jako jedna velká mokřina, z níž vyrůstala rozlehlá města. Těžko by se na takovém místě žilo Temnáři, ale on byl na podobné klima dokonale přizpůsoben. Měl dlouhé hubené tělo, ideální k plavání; nozdry a uši dokázal zatáhnout, aby se mohl pohodlně potápět.

Jejich těla vypadala rozdílně, ne však natolik, aby spolu nemohli být. Mnoho delfských čarodějů mělo pletky s Temnáři a naopak. Problémy do vztahu pak přinášel život sám a rozdílný jídelníček nebo kosmetika bylo to poslední, co milence obvykle trápilo.

Vedle postele stály prázdné láhve. Od včerejšího odpoledne jich značně přibylo. Zorena si dělala starosti. Atalan se vždycky napil rád, ale nikdy to tolik nepřeháněl.

Zorena se konečně rozpomněla na události posledních dní. To všechno ten prokletý portál. Měl fungovat. Jenomže nefungoval a oni tu zůstali uvěznění. Velemág, velekněz, padesát elitních mágů a třicet kněží. Cestovali do Lerienu a sníh je uvěznil v zapadlé vesnici na jihu Swéru. Nemohli zpět a nemohli ani dál; zásoby se rychle tenčily.

Čarodějové se tedy krmili hlavně nočními můrami. A ty se stávaly den ode dne výživnějšími.

* * *

Denní světlo je oslepilo. Nevyšly ven už tolik let. Záblo a ony poprvé pocítily takovou zimu, nikdy neviděly, jak se z nebe snáší krystalky ledu a jak se okolí utápí v závějích. Děsilo je to, ale neměly na vybranou, musely ven.

Chumelilo, že neviděly na krok. Sníh znecitlivěl bosé nohy. Pak vločky začaly tát a naleptávat pokožku. Bolelo to. Jenomže to musely vydržet. Hladověly. Nikdo jim nedonesl potravu. Den. Dva. Tři. To zoufalství.

Ta stará ošklivá žena nechala otevřené dveře. Nejprve se bály vylézt ven, krčily se mezi trubkami. U vchodu se povalovala stařenina vyschlá mrtvola. Vysály z ní veškerou energii. Když přišla nouze, zkoušely pozřít ženino maso. Jejich žaludky však odvykly rozkládat pevnou stravu, střeva zapomněla, jak dostat z tráveniny potřebnou sílu. Udělalo se jim špatně. Hrozně zle.

Myslely, že zemřou. Přišly křeče, zvracení, průjem v nekonečném kolotoči. Břicha se jim propadla a vystoupla žebra. Ruce vypadaly jako haluze potažené kůží. Jen stěží se dokázaly udržet na vyhublých nohou. Pak nevolnost zničehonic polevila. Rozhodly se vyškrábat po schodech vzhůru, zesláblé zdolávaly stupně posypané roztříštěným laboratorním sklem. Prodraly se až na povrch, ven ze zatuchlého vězení.

Teď tu stály, svobodné, ale ztracené. Malé shrbené postavičky. Schovaly se pod převislé haluze rodoplodu a v jejich stínu vypadaly skoro jako obyčejné děti. Přesto byl rozdíl patrný na první pohled. Kůže mrtvolně šedivá, prsty připomínající spáry a chrup křivě trčící z úst jako zuby hlubokomořské ryby. Nejpodivnějšími se však zdály být jejich oči. Bílé jako vejce a vypoulené. Mohl za tuto proměnu jen dlouhý pobyt ve tmě? Těžko uvěřit.

V keřích zašustilo, jak se kdosi prodíral mlázím. Stvoření se přikrčila a nasála vzduch. Vymrkala slzy z očí, které nebyly zvyklé na takové množství světla, a zamžourala před sebe. Rozeznala siluety dvou mužů, kteří stoupali nahoru k továrně. Nepatřili k těm, kteří jim nosili jídlo, tyto vysoké, silné, mladé chlapy podivné děti neznaly. Vůbec se jim nelíbilo, jak ti cizinci páchli. Kouř, síra a smrt.

Vyšší z nich měl oblečenou jednoduchou černou uniformu, druhý šedivý plášť. Halasně se spolu bavili, každý nesl v rukou načatou láhev pálenky. Do továrního komplexu prolezli dírou ve zdi stejně jako lovci pokladů, kteří sem chodili loupit. Jenomže tito se chovali jinak. Působili, jako by jim to tu patřilo. Vůbec se nebáli. Mířili k vratům do hlavní tovární haly, k místu, kde hustě rostl rodoplod. Jedno z dětí, drobná dívenka s rozcuchanými vlasy, tlumeně zavrčelo a pak se vyplížilo z úkrytu, připravené skočit.

Cizinci vypadali příliš zabraní do hovoru. Možná už toho hodně vypili. Nevšimli si tmavé postavy, která se vyloupla z keřů.

Rozcuchané děvčátko vycenilo tesáky a vrčení, které se mu vydralo z hrdla, znělo tentokrát mnohem hrozivěji. Ten v černé uniformě vykřikl a ukázal před sebe. Děvče po něm skočilo a zabořilo mu zuby do krku.

Na sníh dopadly rudé krůpěje.

V tom okamžiku se osmělily i ostatní děti. Vyhrnuly se z keřů jako šedivá záplava. Vrhly se na překvapenou dvojici.

Zvedl se vítr. Ostrý zimní poryv plný bodavých krystalků ledu. Bral slova od úst. Nadávky, výkřiky i sténání. Nesl je do daleka, po zasněženém úbočí kopce. Nikdo to však neslyšel.

* * *

Zorena si přesně pamatovala den, kdy poselstvo z Lerienu dorazilo do Atalanova sídla, na Tark Itlen. Panovala jedna z těch sladkých nocí na konci léta, kdy už cítíte podzim ve vzduchu, ale stále si nehodláte připustit, že už se blíží. Vrchní čarodějka si dokázala ten večer vybavit do nejmenších podrobností.

Strávila asi hodinu na chodbě před svou komnatou. Přitom stačilo udělat pět kroků a zaklepat na bíle nalakované dveře. Místo toho posbírala zažloutlé lístky z květináčů a asi dvacetkrát setřela neviditelný prach z okenního parapetu. Urovnala si vlasy a zase je rozcuchala. Přelíčila si rty. Dobrou půlhodinu strávila detailním studiem olejomalby vítězného tažení Nójana Argowesy, která tu visela, co Zorena pamatovala. Když si potřetí rozepnula sponu na plášti a zase ji zacvakla, uvědomila si, jak směšně musí vypadat. Dřív nebo později se k tomu bude muset postavit čelem, před rodinnými záležitostmi stejně neuteče. Kerdea byla Atalanovou polorodou sestrou, družkou jejího syna a… Ne, to docela stačilo, netřeba celou věc ještě komplikovat. Jakkoli zvláštně to znělo, v rámci jejich kasty to nevzbuzovalo údiv. Zasvěcených bylo málo a žili příliš dlouho.

Otevřela jí drobná ryšavá Delfka s pronikavýma oříškovýma očima. Na sobě měla jenom domácí šaty a trepky. Zorenu fascinovalo, jak moc se v tváři podobá svému otci. Občas jí připadalo, že někdo Torea Golsna vzal, vylisoval z něj vše, co se na něm vrchní čarodějce líbilo, a přelil to do ženské formy.

Zorenu napadlo, že si vlastně nepřipravila žádnou řeč, tak se jen usmála a zamumlala něco v tom smyslu, že si na ni zrovna vzpomněla, jak se asi má. Popsala, jak je venku hezky a navrhla, že by si mohly odnést jídlo na ochoz jedné z vysokých klášterních věží. Také blábolila cosi o tom, že si pro sebe chce ukrást posledních pár slunečních paprsků. O tom, že ji něco tíží, pomlčela.

„Atalan a Femorian půjdou také?“ zajímala se Kerdea.

Zorena tu otázku čekala a měla připravenou odpověď. Prý se jich už ptala, ale že ještě musí něco dodělat v laboratoři. Aby svou malou lež podpořila, postěžovala si, kolik času mezi všemi těmi smradlavými utrejchy tráví. Kerdea odvětila, že bude příjemné zase po čase povečeřet na čerstvém vzduchu, a odešla se převléci.

Jedly mlčky. Zorena se nedokázala dívat ryšavé čarodějce do očí a většinu času předstírala, že zvědavě nakukuje přes zábradlí do kraje. Nastavovovala tvář slunci, jako by si užívala podvečerního počasí, ale ve skutečnosti teplo necítila. Kerdea také zírala kamsi do dálky. Zorena věděla, že z její strany se pokusu o zdvořilostní konverzaci nedočká. Nepotřebovala přerušovat ticho, protože ji netížilo. Už dávno se toulala ve svých myšlenkách.

Zato Zorena se mohla zbláznit.

Už chtěla něco plácnout, jakoukoliv hloupost, která by Kerdeu přiměla se na ni podívat a něco odpovědět, když tu spatřila dole na cestě skupinu jezdců. Od prosebníků, kteří do největšího delfského kláštera plynuli, se lišili na první pohled. Na zádech měli složená obrovská kožnatá křídla.

Hrudě nosili holé a klín jim zakrývala široká suknice exotického střihu. Střídaly se na ní rudé a zlaté klikyháky. Zorena rozeznala barvy Ekašího, nového lerienského vrchního čaroděje. Lerienští v těchto dnech nenavštěvovali své podmořské spojence jenom tak. Jejich přítomnost obvykle znamenala jediné. Potíže.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1: Na konci světa