Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Mizera

Vydání první

Copyright © 1974 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2071. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Ruthless Rake vydaného

nakladatelstvím Barbara Cartland Ebooks Ltd v roce 2015

Český překlad © 2017 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0547-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0548-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Barbara Cartland

MIZERA

(ukázka)

Poznámka autorky

Podmínky ve věznici Newgate byly až do reforem Elizabeth Fryové, které započaly roku 1815, tristní: špína, bída, prostopášnost, zlo a morální strádání.

Vězení bylo největším zdrojem tyfu – tehdy nazývaném vězeňská horečka – v celém kraji a vykazovalo obrovskou úmrtnost vězňů.

Až do roku 1817 bylo běžným jevem bičování žen.

Všichni přátelé prince z Walesu jsou historické osobnosti. Princ sám byl zapáleným příznivcem boxu až do léta roku 1790, kdy byl svědkem úmrtí v ringu v Brightonu. Od té doby na zápas už nikdy nešel.

Kapitola 1.

1790

Lidé seděli, klečeli nebo leželi v kruhu na zemi. Na jedné straně vzniklo improvizované sedadlo z balíků sena a koberečků, kam si měl sednout princ z Walesu.

Vně kruhu, kde se mačkali lidé všech tříd, stály kočáry, bryčky, fiakry a vozíky, v nichž přijeli významnější a bohatší členové společnosti.

Na posečené trávě pod blankytnou oblohou se k zápasu připravovali wiltshirský silák Tom Tully, jehož nepodporoval nikdo menší než princ z Walesu se svými přáteli, a Nat Baggot, menší a téměř neznámý bojovník, jehož mecenášem byl hrabě z Rothinghamu.

Tom Tully připomínající nezdolnou Gibraltarskou skálu s odhodlaně sevřenými čelistmi lhostejně snášel rány menšího zápasníka.

Přesto se rychlý a bystrý Nat Baggot svého impozantního protivníka zjevně nebál.

Už spolu zápasili přes hodinu a zdálo se, jako by ani jeden z nich neměl zvítězit.

Vtom se zpoza povozů ozval klapot kopyt a zvuk rychle jedoucích kol.

Přes obecní pozemky se řítil vražednou rychlostí kočár tažený čtyřmi koňmi. Šlechtic, který ho řídil, si počínal tak zručně, že strhl pozornost mnoha diváků napínavého zápasu v boxu.

Obratně přitáhl koni opratě, hodil je podkonímu a seskočil z kozlíku s pružností a elegancí, které se zdály být v rozporu s jeho výškou.

Na tmavých nenapudrovaných vlasech měl rošťácky naražený klobouk a boty měl tak naleštěné, že se leskly jako zrcadlo. Jejich vršky byly přesně tak bělostné, jak je měl podle Beau Brummela mít každý švihák.

Jakmile seskočil na zem, přestal jakkoli spěchat; kráčel pomalu a znuděně směrem k sedadlům, na nichž byl usazen princ z Walesu se svými přáteli.

Aniž by o to kohokoli žádal, lidé se rozestupovali, aby mohl projít, jako by se o jeho autoritě nedalo diskutovat. Když dorazil k princi, poklonil se mu a usedl vedle něj na místo, které mu kdosi okamžitě uvolnil.

Princ se na něj zamračil, ale nic neřekl a ostentativně otočil hlavu, aby pokračoval ve sledování zápasu.

Nově příchozí se pohodlně uvelebil a zdálo se, že se plně soustředí na bitvu, jež se před ním odehrávala.

Nat Baggot měl na tváři ošklivou ránu a z nosu mu tekla krev, přesto se menší mužík usmíval, když spolu zápolili, zatímco Tom Tully se tvářil pochmurněji než obvykle.

Pak se náhle ozvaly nečekaně rychlé kroky, několik prudkých nádechů a výdechů, pár úderů krvácejících kloubů a Tom Tully – neporažený šampion – vyhodil ruce do vzduchu, udělal několik klopýtavých kroků dozadu ke kraji kruhu a se zaduněním se svezl k zemi.

Na okamžik se rozhostilo užaslé ticho.

Pak se oba sekundanti v cylindrech podívali na rozhodčího. Ten začal pomalu počítat: „Jedna – dva – tři – čtyři –“

Z davu se ozvaly výkřiky: „No tak, Tome, seber se! Ještě tě nikdy nikdo neporazil!“

„ – osm – devět – deset!“

Ozvaly se výkřiky a pískot, potlesk a několik výsknutí, když rozhodčí zvedl Natovi Baggotovi ruku do výše a zápas skončil.

„K čertu s vámi, Rothinghame,“ ucedil princ k nově příchozímu. „Dlužím vám tři sta guinejí a vy se ani neobtěžujete přijet na nejlepší část zápasu.“

„Mohu se jen co nejupřímněji omluvit, Sire,“ protáhl hrabě z Rothinghamu. „Zcela nečekaně mě zdržely jisté okolnosti – velice okouzlující a šarmantní – nad nimiž jsem neměl žádnou kontrolu.“

Princ se pokusil tvářit se vážně, ale nepodařilo se mu to.

Úsměv na tváři se mu prohloubil a náhle se hlasitě zasmál a jeho přátelé s ním.

„K čertu, vy jste nenapravitelný,“ vykřikl. „Pojďte, v Carlton House na nás čeká oběd.“

Princ se prodral skrze dav, který ho nadšeně zdravil, ke svému faetonu, aniž by se svým padlým šampionem, který ho stál tolik peněz, prohodil jediné slovo.

Zato hrabě z Rothinghamu nejprve zamířil do kruhu a potřásl Natu Baggotovi rukou. Podal mu váček, ve kterém utěšeně cinkaly mince, a slíbil mu v dohledné budoucnosti další zápas.

Pak zjevně bez zájmu přijal gratulace od přítomných šlechticů i prostého lidu a rovněž zamířil ke koním.

Oběd v Carlton House byl jako vždy velice opulentní a podle názoru většiny hostů sestávající z příliš mnoha chodů. Princ si ovšem pochutnával na každém z nich, stejně jako si vychutnával všechny dobré věci v životě – s vášnivým a chtivým nadšením. Hrabě si ho prohlížel, jak sedí na svém místě v čele stolu, a pomyslel si, že, byť je stále pohledný, pomalu začíná být otylý.

Ve svých sedmadvaceti letech však byla Jeho královská Výsost jen o málo více než jen bezstarostný krasaveček s vytříbeným smyslem pro humor. Od okamžiku, kdy se vrátil do Anglie, se hrabě bez jakéhokoli snažení stával krůček po krůčku středem veselé a bezstarostné kumpanie se zálibou v pití a sázkách, která prince z Walesu obklopovala.

Byl o pár let starší a rozhodně zkušenější než většina jejích členů. Přesto po něm chtěli, aby se účastnil jejich mladické zábavy, sportovních událostí a nekonečného pronásledování krásných žen.

Mladí šlechtici si užívali zábavu, když se scházeli se svými oblíbenými šampiony v hotelu Zimmers nebo docházeli na lekce boxu, nejmužnějšího sportu, k panu Jacksonovi na Bond Street.

Po návratu z ciziny hraběte překvapilo, když roku 1787 žid Mendoza porazil Martina v přítomnosti Prince z Walesu a cestou zpět do Londýna mu lidé zpívali oslavnou píseň See the Conquering Hero Comes.

„Zájem o box,“ vysvětlil hraběti jeden z důstojníků, se kterým se potkal při návratu z Indie domů, „přinesl do Anglie smysl pro férovou hru, který všichni od nejchudších po nejbohatší prosazují stejně vášnivě jako rytíři kulatého stolu zákony rytířství.“

„Povězte mi o dnešní Anglii více,“ poprosil ho hrabě. „Byl jsem dlouho v cizině.“

Starší muž se na okamžik zamyslel. „Budete si myslet, že jsem romantik nebo že přeháním,“ usmál se, „ale řeknu vám, že nastal zlatý věk a že vyšší vrstva, která určuje krok ve společnosti, je tak noblesní, bystrá a vyrovnaná jako žádná jiná od starověkého Řecka.“

„Je to pravda?“ podivil se hrabě.

„Anglická šlechta,“ pokračoval generál, „vede celou zemi právě proto, že je zdravá, společenská a štědrá. Vládnou bez policejní síly, bez Bastily a bez státní služby. Daří se jim díky sebevědomým a silným osobnostem.“

Na okamžik se zarazil a pak pomalu pokračoval: „Řekl bych, že dnešní Anglie by své oponenty porazila s jednou rukou zavázanou za zády.“

„Řekl bych, že ne všichni by s vámi souhlasili,“ poznamenal hrabě s viditelnou nedůvěrou.

„Uvidíte sám,“ odvětil generál.

A právě princ z Walesu byl exemplární příklad kontrastů anglické osobnosti.

Byl v mnoha ohledech nadaný, měl umělecké sklony, byl vysoce akademicky vzdělaný a choval se podle bontonu. Přesto – stejně jako mnozí jiní v zemi, které vládl jeho otec – měl rád sprosté vtipy, toleroval určitou krutost a dokázal být bezohledný. Kromě toho, jak někdo kdysi poznamenal, „miluje koně stejně jako ženy a v Anglii nejspíše není nikdo jiný, kdo by dokázal tolik ocenit krásu obou těchto stvoření.“

A právě o ženách chtěl zjevně princ s hrabětem hovořit, když oběd skončil a zbytek hostů se rozloučil.

„Pokud ještě nemusíte odjet, Rothinghame,“ řekl mu, „rád bych si s vámi promluvil.“

S těmi slovy zavedl hraběte do úžasně vybaveného salonu, jehož zařízení stálo nekřesťanskou sumu a vedlo k – zatím stále nezaplacenému – dluhu.

„Co se stalo, Sire?“ zeptal se hrabě nespokojeně.

Princ se ponořil do pohodlného křesla a pokynul hraběti, aby si sedl proti němu. Zdálo se, že si ho změřil pohledem, jako by proti sobě stáli v ringu a čekali na úvodní ránu. Princovy myšlenky však neustále ubíhaly k tomu, jak to hraběti v bílých kalhotách bez poskvrnky a modrém saku sluší. Oděv byl prostý a nijak zvlášť zdobený, přesto působil pohodlně a stylově, čehož se princ marně snažil docílit.

„K čertu, Rothinghame, kdo je váš krejčí?“ zeptal se. „To vaše sako rozhodně nešil Weston.“

„Ne, k Westonovi nechodím,“ odvětil hrabě. „Šil ho Schultz.“

„Pak by mohl udělat i jedno pro mě,“ uvažoval princ. „A přál bych si, aby můj komorník dokázal uvázat kravatu tak zkušeně jako váš.“

„Vážu si je sám,“ odvětil hrabě.

„Vážete si je sám!“ vykřikl princ okouzleně.

„Dělám to tak už mnoho let,“ vysvětlil hrabě. „Zjistil jsem, že to dokážu rychleji a většinou i lépe než komorníci.“

„A to je právě váš problém,“ udeřil princ. „Jste příliš soběstačný. A náhodou právě o tom jsem s vámi chtěl hovořit.“

Hraběti se v pootevřených očích zablesklo, jako by uhodl, co přijde dál. Modré oči měl náhle plné podezření. Jeho pohled dokázal být nepříjemně pronikavý a nepřátelé se mu často vyhýbali. Na rtech mu obyčejně hrál cynický úsměv, jako by mu všichni kolem – a možná i život sám – připadali jistým způsobem zábavní.

V jeho vystupování byla jakási znepokojující přímost, přesto ti, kdo ho dobře znali, cítili, že je v něm skryto cosi hlubšího, čemu se běžnými smysly nedá porozumět.

Byl štíhlý, nebyl na něm ani gram zbytečného tuku, a se svými ostře řezanými rysy byl tak pohledný, že vzbuzoval zájem a často nechtěnou pozornost.

Jeho dlouhý pobyt za hranicemi se nijak neprojevil na jeho vzhledu ani neovlivnil jeho úspěchy ve sportu.

Byl znamenitý jezdec, majitel závodních koní, na něhož se muselo dívat s respektem, a podporoval boxery v ringu.

Když si ho princ prohlížel, bylo mu naprosto jasné, že se kolem něj ženy rojily jako vosy kolem sklenice s medem.

„Nuže, Sire, čekám,“ poznamenal hrabě hlubokým hlasem. „Za jaké lotrovství dnes dostanu vyhubováno?“

„Nedělejte ze mě svého učitele,“ opáčil princ. „Chci jen vaše dobro.“

„Pak je jisté, že to bude nepříjemný rozhovor,“ povzdechl si hrabě a pohodlně se opřel v křesle.

„Rozhodně ne nepříjemný, snad trochu ožehavý.“

Hrabě neodpověděl, ale lehce povytáhl obočí.

„Lady Elaine Wilmotová měla vážný rozhovor s paní Fitzherbertovou,“ řekl princ konečně.

Hraběti zajiskřilo v očích.

„Vskutku, Sire? O čem se bavily?“

„Jako kdybyste to nevěděl,“ povzdechl si princ. „Samozřejmě že o vás. Paní Fitzherbertová – stejně jako já – má za to, že byste v lady Elaine našel příhodnou manželku, Rothinghame.“

„Jak to myslíte, příhodnou?“ zeptal se hrabě.

Princ na okamžik zaváhal. „Je to krasavice. Několik let byla dokonce považována za největší krásku, které se žádná jiná nevyrovná.“

„Toho jsem si vědom,“ zamumlal hrabě.

„Je okouzlující, chytrá – a zkušená.“

Princ se na okamžik zarazil. „Osobně nemohu nezkušené ženy vystát. Všechno to dívčí chichotání a hihňání zkazí náladu každému muži!“

„Máte naprostou pravdu, Sire,“ přikývl hrabě.

Vzpomněl si, že paní Fitzherbertová je o devět let starší než princ. A ať už bylo něco pravdy na zvěsti, že se nechali tajně oddat, každopádně když byli spolu, vypadali nadmíru spokojeně.

Chvíli bylo ticho a pak se princ zeptal: „Nuže?“

Bylo jasné, co tím myslel.

Hrabě se usmál a jeho tvář získala rošťácký výraz. Najednou vypadal jako někdo, kdo si vezme to, po čem touží. Bylo jasné, proč ho ženy považují za neodolatelného.

„Splním jakýkoli váš rozkaz, Sire, který se bude týkat mých služeb, meče či majetku,“ odvětil. „Ale co se týče manželství, musím vás požádat, abyste mi dovolil vybrat si nevěstu podle svého vkusu.“

Princ z Walesu zavrtěl hlavou. „Paní Fitzherbertová bude zklamaná.“

„A lady Elaine bohužel též,“ dodal hrabě. „Ale Sire, těší mě společnost tolika žen, že si nedovedu představit být přikován po zbytek života jen k jedné z nich.“

„Chcete říci, že nemáte v úmyslu se oženit?“ zeptal se princ.

„Mám v úmyslu se bavit, Sire. Když si člověk může vybrat z tolika krásných květin, proč by se měl spokojit jen s jediným kvítkem?“

Princ zvrátil hlavu a rozesmál se. „Jak už jsem říkal, Rothinghame, vy jste nenapravitelný. Problém je, že jste takový světák.“

„Nestoudný k tomu, Sire.“

„Manželství je skvělá instituce,“ sdělil mu princ chlácholivě.

„Pokud člověk touží po pohodlí,“ přikývl hrabě. „Na druhou stranu by mi přišlo zatěžko neklást si otázku, nakolik jsem se své manželce zalíbil svým jměním v bance.“

„Přece nemůžete být tak cynický,“ vykřikl princ.

„Zatím jsem nepotkal dívku, Sire, která by se za mě chtěla provdat, aniž by ji utěšovalo vědomí, že se mnou bude mít šaty, jídlo i obydlí přesně takové, po jakých touží.“

„A kdo se tomu diví?“ zeptal se princ téměř agresivně. „Zůstat bez prostředků je krutý úděl, jak sám moc dobře vím. Vy jste ale vyhlášený krasavec, Rothinghame. Musí existovat pěkná řádka okouzlujících dívek, jež by se do vás zamilovaly jen kvůli tomu.“

„My ale mluvíme o svatbě, Sire,“ bránil se hrabě. „Láska je něco docela jiného.“

„Nu tak dobrá, buďte si dál zhýralý a zpustlý!“ A pak v záblesku jasnozřivosti, kterou jeho přátelé tak dobře znali, dodal: „Ne, to není pravda, vy nejste zhýralý! Na to jste příliš aristokratický, příliš noblesní, příliš –“

„Možná že slovo, které hledáte, je nelítostný, Sire,“ navrhl mu hrabě.

„Máte pravdu,“ kývl princ. „Jste nelítostný, Rothinghame, v mnoha ohledech. Jen si vezměte, jak jste vyštval z klubu toho Mainwaringa a přiměl ostatní, aby jím pohrdali.“

„Zasloužil si to, Sire,“ opáčil hrabě.

„Dost možná, ale jen nemnoho mužů by mělo odhodlání takto jej potrestat.“

Princ se zarazil.

„Ano, jste nelítostný, Rothinghame, ale třeba by se to nějaké dámě podařilo změnit.“

„O tom pochybuji, Sire.“

„A kromě toho,“ pokračoval princ, „budete potřebovat dědice, alespoň pokud je vaše jmění tak veliké, jak se povídá.“

Bylo na něm jasně vidět, jak je zvědavý, a tak hrabě odvětil: „Pro jednou pověsti nelhaly. Na peníze si nemohu stěžovat.“

„Jsem pln zvědavosti, jak jste zbohatl,“ přiznal se princ. „Pokud se nepletu, opustil jste Anglii v jednadvaceti bez jediné pence.“

„Můj otec přišel o všechny peníze,“ odvětil hrabě drsným hlasem. „Prohrál rodinné jmění a ještě k tomu ztropil skandál, když se nechal zabít v nedůstojném souboji.“

„Bylo to nesmírně politováníhodné,“ řekl princ. „Vzpomínám si, že král byl velice zarmoucen.“

„Měl jsem štěstí,“ pokračoval hrabě, „že jsem byl členem pluku, který byl odvelen do Indie. Vaši královskou Výsost to nemůže zajímat, byl jsem však zraněn v nevýznamné bitvě. A to zcela změnilo můj život.“

„Jak?“ zajímal se princ. V hlase mu jasně zněl zájem, a hrabě se proto pustil do vyprávění. „Z armády mě coby invalidu propustili. Neměl jsem žádné peníze, a tak jsem se nemohl vrátit do Anglie. Proto jsem se rozhodl najít si výnosné zaměstnání. Přestože to angličtí šlechtici obyčejně považují za podřadné, rozhodl jsem se pro obchod.“

„Pro obchod?“ zeptal se princ.

„Měl jsem mimořádné štěstí,“ kývl hrabě. „A také mi pomohla jistá majitelka svůdných temných očí. Seznámila mě s obchodníky, kteří v onom orientálním eldorádu, o němž v příštích letech ještě mnohé uslyšíme, vydělávali hotové jmění.“

„Povězte mi víc,“ žádal princ tak naléhavě, až to hraběti zalichotilo.

„Vaše královská Výsost nepochybně ví, že z Indie do Anglie přitéká stále sílící proud koření, indiga, cukru, slonoviny, ebenu, čaje, santalového dřeva, sanytru a hedvábí. A právě v obchodě s těmito věcmi a v lodích, které je dováží, se mi podařilo získat podíl. Díky tomu jsem získal nejen majetek pro sebe, ale také se mi podařilo obnovit pověst mého otce.“

„Paní Fitzherbertová říká, že jste splatil všechny jeho dluhy.“

„Do poslední pence,“ odvětil hrabě, „a dokonce i s úroky. Pokud to tak můžu říci, máme znovu čistý štít.“

„A vaše statky?“

„I ty se mi podařilo získat, avšak před pouhými několika týdny,“ povzdechl si hrabě. „Před třiadvaceti lety, když můj otec začal postupně prohrávat jeden předmět za druhým, jeho bratranec, plukovník Fitzroy Roth, převzal rodinné sídlo a rozlehlé pozemky v okolí. Přijal zodpovědnost za naše nájemce a vysloužilce, za hospodářská zvířata i naše další povinnosti pod podmínkou, že vše zůstane jeho až do konce života.“

„Chcete říci, že zemřel?“ zeptal se princ.

„Před několika týdny,“ kývl hrabě, „a tak se majetek dostal zpět ke mně.“ V hlase mu zaznělo nadšení.

„Mám radost za vás, Rothinghame, ale o to více nyní potřebujete manželku, aby zdobila čelo vaší tabule.“

„Ujišťuji vás, Sire, že o tuto pozici se uchází mnoho dam.“

„Tomu rád věřím,“ vykřikl princ. „Stále jste rozhodnut se neoženit?“

„Mám v úmyslu si užít mnoho následujících let,“ oznámil mu hrabě. „Možná až ve stáří zdětinštím, najdu si nějaké roztomilé stvořeníčko, aby se smálo mým výstřednostem a hýčkalo mé slábnoucí tělo. Do té doby –“ Hrabě se zarazil.

„Do té doby si nechcete zavřít cestu,“ zasmál se princ.

„Přesně tak. Vaše královská Výsost to nemohla vyjádřit lépe.“

„Nuže, lady Elaine se načeká,“ poznamenal princ a zvedl se na nohy.

„To jistě ano, Sire, ale nepochybně si brzy najde atraktivního náhradníka, jenž ji utěší.“

„Podceňujete věrnost ženského srdce,“ řekl princ, „a škodu, kterou mu můžete způsobit.“

„Mnohokráte jsem se ujistil,“ odvětil hrabě, „že diamanty mají mimořádně léčivé schopnosti. Ještě jsem nepotkal ženu, jež by tuto medicínu odmítla.“

Princ se zasmál a zeptal se: „Zajedete se mnou zítra do Newmarketu?“

„Mrzí mě, Sire, že musím odmítnout tak lákavou nabídku, ale už jsem si zařídil návštěvu svých statků. Jsou to již hotové věky, co jsem spatřil Královo útočiště, a jsem si jist, že bude třeba rozhodnout o celé řadě oprav a vylepšení. Nebudu však pryč déle než tři dny.“

„Budu tedy dychtivě očekávat váš návrat,“ usmál se princ. „Zjistil jsem, Rothinghame, že i ten nejnudnější večírek mě baví, když jste přítomen vy.“

„Děkuji vám, Sire, ale nudným večírkům bychom se měli za každou cenu vyhnout. Myslím, že skvělá zábava bude na večírku s Corps de Ballet, který má být koncem týdne. Všichni by považovali za čest, kdybyste se tam ukázal.“

„Corps de Ballet?“ opakoval princ. „Mohu vám důvěrně prozradit, že některé dámy ze souboru považuji za mimořádně atraktivní.“

„Je to skutečně okouzlující soubor,“ přikývl hrabě. „Mohu s vámi tedy příští čtvrtek v jedenáct hodin počítat?“

„Jistěže můžete,“ potvrdil princ. „To vy večírek pořádáte?“

„Očekávám, že zaplatím účet,“ zasmál se hrabě.

„A kdo jiný by si to mohl dovolit?“ vykřikl princ. „Což mi připomíná, Rothinghame, že jsem se doslechl, že jste zaplatil dva tisíce guinejí za ty bělouše, kteří vám včera táhli kočár. Musím říci, že tak krásná zvířata jsem už dlouho neviděl. Když je dovezli k Tattersallovi, sám jsem po nich zatoužil, ale nemohl jsem si je dovolit.“

„Viděl jste je?“ zeptal se hrabě.

„Ano, a doslova mě nadchli,“ odvětil princ. „Paní Fitzherbertová se mnou souhlasila, že jsou to výjimečná zvířata a že jsme taková již dlouho neviděli.“

„Nu, pokud se líbili paní Fitzherbertové,“ pravil hrabě pomalu, „dovolte mi, Sire, abych vám je věnoval. Nerad bych, aby byla zklamaná.“

Princ se rozzářil. „Myslíte to vážně, Rothinghame? U Jova, vy jste mi ale velkorysý. Takový dar bych ale neměl přijmout, jak jistě dobře víte.“

„Kdybychom oba dělali pouze věci, které bychom měli dělat, svět by byl pěkně nudným místem, Vaše královská Výsosti.“

Princ se rozesmál a objal přítele kolem ramen.

„Pokud tedy doopravdy myslíte vážně to, co říkáte, s díky přijímám. Je to od vás velkorysé, zatraceně velkorysé, a já vám to nezapomenu.“

„Nechám je nazítří doručit k vám do stáje,“ řekl hrabě, „a spoléhám na vás, Sire, že si tím paní Fitzherbertovou usmířím. Možná pak bude tak laskavá, že ukonejší rozjitřenou lady Elaine.“

Princ se rozesmál. „Měl jsem vědět, že je v tom nějaký háček.“

„Přece nečekáte, že tak rychle zapomenu na své obchodnické instinkty,“ opáčil hrabě.

Princ se smál, když zamířili ze salonu do široké chodby, jež vedla ke schodům. Hrabě měl však v očích výraz cynického pobavení.

Před vchodem na něj čekal žlutočerný faeton, v němž zamířil do domu na Curzon Street.

Dveře mu otevřel sloužící, jehož hrabě pozdravil coby starého známého.

„Dobré odpoledne, Johne. Je lady doma?“

„Ano, můj pane. Lady je nahoře a zkouší si šaty s madame Bertinovou.“

„To zní draze,“ poznamenal hrabě. „Cestu nahoru znám.“

Rychle zamířil po schodišti, přešel přes odpočívadlo, lehce zaťukal na dveře a vstoupil dříve, než mu někdo stihl odpovědět.

Vprostřed ložnice zdobené růžovým hedvábím stála lady Elaine Wilmotová. Na sobě měla pouze průsvitné negližé limetkové barvy a pečlivě si prohlížela róbu, jež jí ukazovala madame Bertinová, nejdražší švadlena na Bond Street.

Madame Bertinová bývala komornou Marie Antoinetty, když ale ve Francii začaly první revoluční nepokoje, rychle se přeplavila přes kanál La Manche a začala udávat módní směr vyšší společnosti..

Šaty, jež si lady Elaine prohlížela, měly bohatou sukni, úzký pás byl zdoben stuhou a hluboký výstřih zase mušelínovým šátkem dle současné módy, kterou zavedla francouzská královna a všechny anglické šlechtičny se jí přizpůsobily.

Když se dveře otevřely, lady Elaine otočila hlavu a zatvářila se bezvýrazně, jako by čekala sloužícího. Jakmile však spatřila hraběte, vykřikla nadšením.

„Anceline, nečekala jsem tě!“

Rozběhla se k němu bez ohledu na skutečnost, že proti světlu z oken její průsvitné negližé odhalovalo dokonalost jejího nahého těla.

Hrabě ji chytil za ruce, jež k němu vztáhla, a zvedl si je ke rtům.

„Jak je možné, že potřebuješ nové tretky?“ zeptal se jí s vážným výrazem.

Lady Elaine roztomile našpulila ústa a prosebně na něj pohlédla. „Nemám co na sebe, a ty jsi říkal –“

„Ano, říkal.“ Hrabě se vesele usmál.

Lady Elaine si oddechla a obrátila se k madame Bertinové.

„Dodejte mi, prosím, čtvery šaty, které jsme vybraly, co nejrychleji to bude možné.“

„Certainement, má paní. Et le compte jeho lordstvu, jako obvykle?“

„Jako obvykle,“ přikývl hrabě, než stihla promluvit lady Elaine.

Madame Bertinová a její pomocnice, která stála celou dobu diskrétně v rohu, posbíraly krabice, šaty a několik rolí hedvábí, poklonily se a zmizely z ložnice.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, lady Elaine se přitiskla k hraběti a objala ho kolem krku.

„Jsi ke mně tak laskavý,“ povzdechla si. „Trochu jsem se bála, že si budeš myslet, že jsem marnotratná, když si kupuji nové šaty jen chvíli poté, co jsi zaplatil horentní sumu za ty předchozí.“

„Já že bych si myslel, že jsi marnotratná?“ zažertoval hrabě. „Kde se jen ve tvé roztomilé hlavičce vzala taková myšlenka?“

Pohlédl do jejích mandlových očí lemovaných černými řasami a obočím, které skvěle podtrhovalo havraní kadeře sčesané tak, aby rámovaly její dokonalou oválnou tvář.

Nebylo pochyb o tom, že je lady Elaine krasavice. Její bělostná pleť, svůdné oči a smyslné oči znal každý světák v Londýně.

Přestože byla dcerou vévody, velice nešťastně se provdala téměř okamžitě, jak se za ní zavřela školní brána. Manželství mělo naštěstí krátké trvání. Její manžel, rváč a pijan, se zabil při půlnočním závodě na koni, kdy většina jezdců byla tak opilá, že nevěděla, kam jede ani jak se udržet v sedle.

A právě tehdy vzala lady Elaine, nádherná, oslňující a mimořádně ambiciózní vdova, útokem londýnskou společnost.

Mnoho lidí ji nemělo rádo.

Starší konzervativní dámy, které se pohybovaly okolo dvora a které rozčilovalo nevhodné chování prince z Walesu, s ní jednaly velice přezíravě, bylo jim to však k ničemu.

Lady Elaine zapůsobila na londýnskou smetánku jako bomba.

Když se na scéně objevil hrabě z Rothinghamu a okamžitě si získal pověst výstředního světáka, bylo jasné, že se jejich jména začnou skloňovat společně a že k sobě nevyhnutelně najdou cestu.

„Byl jsi ráno na tom zápase?“ zeptala se lady Elaine.

„Ano,“ kývl hrabě, „a můj šampion zvítězil.“

„To muselo prince rozčílit.“

„Jeho královská Výsost si vsadila značnou sumu na Toma Tullyho. Byl si jist tím, že muž, jehož vybral, musí zvítězit. Ale odpustil mi.“

„Poobědvali jste spolu v Carlton House?“

Něco ve způsobu, jakým otázku položila, hraběti prozradilo, že by princ jistě této příležitosti využil k tomu, aby s ním probral jejich vztah.

„Ano, poobědvali jsme spolu v Carlton House,“ odvětil hrabě pomalu.

„A ocitl ses s princem o samotě?“

„Poté co ostatní hosté odešli, poměrně dlouho jsme spolu hovořili.“

Okamžik vyčkával. Vycítil její napětí a všiml si, že v jejím úsměvu bylo náhle cosi krutého.

„Zmínil se princ – o mně?“ zeptala se lady Elaine nakonec.

„Mluvil o tobě jako otec,“ odvětil hrabě. „Nebo bych snad měl říci dohazovač?“

Nastalo ticho.

„A jak jsi mu odpověděl?“ zašeptala lady Elaine. Zvedla hlavu a její rudé rty se ocitly jen kousek od těch jeho.

„Ujistil jsem prince,“ řekl hrabě, přitáhl si ji blíže k sobě, až ucítil teplo jejího těla, „že jakkoli miluji krásné ženy, svou volnost miluji více.“

„Jak jsi jen mohl?“ Nebylo pochyb, že její hlas získal náhlý osten.

Místo odpovědi si ji hrabě přitiskl k sobě. „Musíš být tak chamtivá?“

„Jak to myslíš – chamtivá?“

„Dávám ti toho tolik! Tolik, abychom byli oba spokojení a šťastní,“ odvětil. „Ale snubní prsten nedostaneš, drahoušku. To by bylo příliš drahé i na mě.“

Lady Elaine ho objala kolem krku a přitáhla si jeho tvář ke své. „Ale já tě miluji,“ zašeptala. „Miluji tě.“

V odpověď ji hrabě políbil.

Ucítil, jak v obou probudil palčivou touhu, bouřlivou, ohnivou a spalující, a zvedl si ji do náruče.

Cítila, jak ji nese do postele. Odtrhla své rty od jeho a zvrátila hlavu dozadu.

„Chceš mě – a já chci tebe,“ pronesla hlasem plným vášně. „Tak proč – proč mě nechceš za manželku?“

„Jsi příliš krásná na to, aby tě měl jen jeden muž,“ řekl jí hrabě a ona pochopila, že ji škádlí. Chtěla se ohradit, ale vyšel z ní jen výkřik. Více už nestihla říci.

Položil ji na postel do polštářů a pak se jeho rty, vášnivé a naléhavé, ocitly na jejích a celá hádka byla zapomenuta.

O nějaký čas později řídil hrabě své koně z Curzon Street na Berkeley Square a pak je stočil na Piccadilly.

V opeře na Covent Garden právě probíhala zkouška. Hrabě prošel dveřmi na pódiu a vystoupal po železných točitých schodech až do malé šatny.

Michelle Latourová vystoupala z baletního sboru až k malé sólové roli a získala tak právo na vlastní šatnu.

V místnůstce přeplněné košíčky, vázami a květinami nikdo nebyl. Hrabě čekal skoro pět minut, než se ozvaly kroky a do místnosti vběhla Michelle. Když spatřila hraběte, vrhla se mu do náruče s takovou elegancí, jako by byla ptáček, který si chce položit hlavu na jeho rameno.

„Mon cher, prroč jsi mi neržekl, že pržijdeš?“ zeptala se s pikantním a atraktivním přízvukem.

„Nebyl jsem si jist, v kolik hodin dorazím,“ vysvětloval hrabě, „přišel jsem ti ale říci, Michelle, že odjíždím pryč.“

„Dnes večer?“

„Ano.“

„Tiens! To spolu nepovečeržíme. C‘est triste – to je smutné, velmi smutné.“

„Nebudu pryč dlouho.“

„Budeš mi chybět, tolik mi budeš chybět!“ zašeptala Michelle. „Budu – jak to ržíkáte – počítat ‘odiny do tvého návrratu.“

„Vrátím se do Londýna na tvůj večírek ve čtvrtek,“ pověděl jí hrabě. „A princ z Walesu slíbil, že se dostaví také.“

„Prrinc z Walesu, c’est merveilleux! Každý bude mít rradost!“

„Tolik to pro tebe znamená?“ zeptal se hrabě.

Michelle pokrčila bílými rameny. „Pas du tout! Důležité je pro mne jen to, že tam budeš ty.“

„Říkáš to moc roztomile,“ ujistil ji hrabě, „ale obávám se, Michelle, že jako všechny ostatní ženy jsi i ty snob. Hrabě se počítá možná za dvě pírka do klobouku, ale princ by vydal za celou holubici!“

Michelle se rozesmála a vysvobodila se z jeho sevření.

„Vypadáš très chic, velmi půvabně, mon cher. Je prravda, že jedeš na venkov sám?“

„Mohu tě ujistit, že jedu sám,“ odvětil hrabě.

„A až tam dorrazíš, až znovu uvidíš ten château, kde jsi bydlel jako dítě, budeš si zvát ’osty. Une jolie femme, n’est-ce pas?“

„Žádné krásné dámy,“ odvětil hrabě. „Budu se stýkat s vedoucími statků a továren, s lesníky a tesaři. Budu hovořit o vylepšeních a opravách, ne o lásce.“

„Voilà! Tak to nebudu žárrlit,“ usmála se Michelle. „Budu se ale cítit osaměle v té charmante petite residence, kterrou jsi mi darroval. Je to krrásný domek a já to tam miluji, mais bez tebe je tam prrázdno!“

„To mi lichotí,“ usmál se hrabě. „Je radost dávat ti dárky, Michelle. Až se vrátím, musíme se podívat po tom náramku, co jsem ti slíbil. Po takovém, co se bude hodit k náušnicím, co se tak krásně třpytí ve tvých ouškách.“

„Chceš mi koupit ten diamantový nárramek, kterrý jsme viděli na Bond Strreet, oui?“

„Promluvíme si o tom ve čtvrtek,“ slíbil jí hrabě. „Teď už musím jít. Chovej se slušně, zatímco budu pryč!“

Položil jí prst pod bradu a zvedl jí tvář k sobě.

„Nesnáším, když někdo v mé nepřítomnosti zahřívá mou postel!“

„Copak si myslíš, že bych se mohla milovat s jiným, když ses ke mně zachoval tak laskavě a štědrže?“ zeptala se. „Mon dieu! Jak si to o mně můžeš myslet? Jak si můžeš myslet, že jsem tak prrorradné stvoržení?“

„Bráníš se velice výmluvně,“ zasmál se hrabě sarkasticky. „Rád bych ti doporučil, aby si tvůj přítel dal pozor, kde nechává své rukavice. Taková zapomnětlivost se může vymstít.“

S těmi slovy pohlédl na toaletní stolek, kde ležel pár rukavic zjevně mužské velikosti i střihu.

Michelle rozzlobeně vykřikla. „To je ale mizerra!“ A pak rychle dodala, aby zakryla své přeřeknutí: „Non, non, ty nepatří žádnému mému pržíteli. Má komorrná je našla na chodbě. Nejspíš je upustil někdo, kdo šel navštívit jedno z děvčat.“

Hrabě se usmál, byl to však urážlivý úsměv.

„Dokážeš lhát přesvědčivě a bez zaváhání,“ řekl, a než mohla Michelle odpovědět, odešel. Nejistě se za ním dívala a poslouchala, jak se jeho kroky vzdalují. Pak dupla nožkou. „Quel imbécile! Salaud!“ vykřikovala znovu a znovu.

S planoucíma očima zamířila k toaletnímu stolku, popadla rukavice, hodila je na podlahu a dupla na ně.

Hrabě se stále usmíval, i když v jeho úsměvu nebyl ani náznak veselí, když vyskočil na vysoký kozlík svého faetonu a převzal od podkoního otěže.

Table of Contents

copyright

titul

Poznámka autorky

Kapitola 1.