Angela Duckworthová

HOUŽEVNATOST (ukázka)

Síla vytrvalosti a vášně

Copyright © 2016 by Angela Duckworth

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.

Podle anglického originálu Grit: The Power of Passion and Perseverance vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2017. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka Pavel Junk

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-houzevnatost]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #houzevnatost

© Jan Melvil Publishing, 2017

ISBN 978-80-7555-022-4

Pro Jasona

PŘEDMLUVA

V dětství jsem kolem sebe pořád slýchala slovo génius.

Vždycky s ním vyrukoval můj táta. S oblibou říkával – aniž by se to vztahovalo k něčemu konkrétnímu – „No, nejsi žádnej génius.“ Konstatoval to třeba uprostřed večeře, během reklamy při seriálu The Love Boat, nebo když se uvelebil na gauči s výtiskem Wall Street Journalu.

Už si nepamatuji, co jsem mu na to říkala. Možná jsem předstírala, že neslyším.

Otec se v myšlenkách často zabýval genialitou, talentem, kdo ho má víc a kdo ho má méně. Hodně mu záleželo na tom, jak moc je chytrý. A záleželo mu na tom, jak chytří jsou členové jeho rodiny.

Nebyla jsem jediná, kdo mu dělal starosti. Ani o mých sourozencích si nemyslel, že by byli geniální. Podle jeho měřítek se nikdo z nás nemohl rovnat Einsteinovi, což pro něj bylo zjevně velkým zklamáním. Obával se, že kvůli svému intelektuálnímu handicapu nedosáhneme v životě úspěchu.

Před dvěma lety jsem získala velké ocenění – bylo mi uděleno stipendium MacArthurovy nadace nazývané též „grant géniů“. O toto stipendium nežádáte. Nemůžete o nominaci poprosit ani přátele nebo kolegy. O přidělení rozhoduje tajná komise složená ze špičkových odborníků konkrétního oboru. Kritériem je důležitost a originalita vaší práce.

Když mi zavolali s tou naprosto nečekanou zprávou, nejprve jsem pocítila vděčnost a úžas. Ale hned poté jsem se v myšlenkách vrátila k tátovi, jak kdysi „diagnostikoval“ můj intelektuální potenciál. Přitom nelze říct, že by se mýlil. Nezískala jsem MacArthurovo stipendium proto, že bych byla výrazně chytřejší než jiní psychologové. Odpověděl správně („Ne, není“), jen otázka („Je génius?“) byla nesprávná.

Od telefonátu z nadace to do oficiálního vyhlášení trvalo zhruba měsíc. Kromě manžela jsem o stipendiu nesměla nikomu dalšímu říci. Měla jsem tak dost času vychutnat si ironii situace. Holka, které pořád říkají, že není génius, nakonec dostane cenu za to, že je géniem. A pozor: cenu dostane za objev, že naše úspěchy ve finále závisí více na vytrvalosti a vášni než na našem vrozeném talentu. Za svůj život nashromáždila diplomy z několika prestižních škol, ale přitom ve třetí třídě neprošla testem na zařazení do výběrové třídy pro talentované děti. Rodiče jsou čínští imigranti, ale nikdy jí nevštěpovali, že ji spasí jen tvrdá práce. Oproti stereotypu neumí hrát ani na klavír, ani na housle.

Toho rána, kdy vyhlásili udělení stipendií MacArthurovy nadace, jsem zašla k rodičům. Už o té novině slyšeli, stejně jako několik „tetiček“, které volaly v rychlém sledu s gratulacemi. Když telefon konečně přestal vyzvánět, táta se ke mně obrátil a řekl: „Jsem na tebe pyšný.“

Měla jsem toho na jazyku spousta, ale nakonec jsem jen řekla: „Díky, tati.“

Nemělo smysl omílat minulost. A věděla jsem, že na mě opravdu je pyšný.

Ale stejně se jedna moje část chtěla vrátit zpět do doby, kdy jsem byla malá holka. Řekla bych mu to, co vím dnes.

Řekla bych tehdy: „Tati, říkáš, že nejsem génius. O tom se nebudu přít. Znáš spoustu lidí, kteří jsou chytřejší než já.“ Představuji si, jak rozvážně přikyvuje na souhlas.

„Ale něco ti řeknu. Až vyrostu, tak budu svou práci milovat tak, jako ty miluješ svou. Nebude to jen moje zaměstnání. Bude to moje poslání. Každý den bude pro mě výzva. Když se mi něco nepodaří, začnu znova. Možná nebudu nejchytřejší ze všech, ale budu nejhouževnatější.“

A jestli bude ještě poslouchat, řeknu to hlavní: „A dlouhodobě, tati, bude houževnatost důležitější než talent.“

Dnes, po mnoha letech, mám pro své tvrzení i vědecké důkazy. Navíc už vím, že houževnatost není nic neměnného. Z mého výzkumu vyplynuly i poznatky, jak lze houževnatost zvýšit.

V této knize shrnuji vše, co jsem se o houževnatosti naučila.

Po dokončení knihy jsem jela za tátou. Kapitolu po kapitole jsem mu po několik dní četla každou řádku. Posledních zhruba deset let bojuje s Parkinsonovou chorobou a nejsem si zcela jistá, kolik toho pochopil. Zdálo se však, že soustředěně naslouchá, a když jsem skončila, pohlédl na mě. Měla jsem pocit, že ten pohled trvá věčnost. Pak pokývl. A usmál se.

Část I

CO JE HOUŽEVNATOST A PROČ JE DŮLEŽITÁ

Kapitola 1

NĚKDO TO VZDÁ A NĚKDO NE

Než nastoupíte na Vojenskou akademii Spojených států ve West Pointu, musíte si to pořádně zasloužit.

Přijímací řízení na West Point je přinejmenším stejně náročné jako na nejprestižnější univerzity v zemi. Podmínkou je samozřejmě špičkový prospěch na střední škole. Ale když se hlásíte na Harvard, nemusíte podávat přihlášku už ve třetím ročníku na střední a nemusíte si zajistit doporučení člena Kongresu, senátora či viceprezidenta USA. Také nepotřebujete mít vynikající hodnocení z fyzické zdatnosti, která zahrnuje běh, kliky, sedy-lehy a shyby.

Každoročně se do přijímacího procesu zapojí přes čtrnáct tisíc studentů[1] předposledního ročníku středních škol. Postupně se jejich množství zužuje až na zhruba čtyři tisíce uchazečů, kteří získají požadované doporučení. Náročným studijním a fyzickým standardům West Pointu obvykle vyhovuje zhruba polovina z nich – asi dva tisíce pět set – a z této skupiny je jich pak ke studiu přijato pouze dvanáct set. Téměř všichni mladí muži a ženy, kteří přicházejí na West Point, reprezentovali dříve svou školu v některém sportu, většina z nich byla kapitány týmů.

A přesto podle statistik jeden z pěti kadetů West Point nedokončí[2], zanechá studia. Ještě zajímavější je fakt, že podstatná část z nich opustí školu hned během prvního léta – v průběhu intenzivního sedmitýdenního tréninkového programu, pro nějž se dokonce i v oficiálních materiálech používá název „Beast Barracks“, bestiální kasárny. Nebo prostě jen Beast.

Kdo stráví dva roky tím, že se snaží sem dostat, a pak odejde během prvních dvou měsíců?

Znovu si připomeňme, že se nejedná o nějaké obyčejné dva měsíce. V příručce pro nové kadety se Beast popisuje následovně: „Fyzicky a emocionálně nejnáročnější část vašeho působení na West Pointu... která vám má pomoci v přerodu z nového kadeta na vojáka[3].“

Typický den v „bestiálních kasárnách“

5.00

budíček

5.30

ranní nástup

5.30–6.55

tělesný trénink

6.55–7.25

osobní hygiena

7.30–8.15

snídaně

8.30–12.45

výcvik/výuka

13.00–13.45

oběd

14.00–15.45

výcvik/výuka

16.00–17.30

organizované sporty

17.30–17.55

osobní hygiena

18.00–18.45

večeře

19.00–21.00

výcvik/výuka

21.00–22.00

doplňkový výcvik podle úvahy velitele

22.00

večerka

Den začíná v pět ráno. V půl šesté už kadeti stojí seřazeni v nástupu a vzdávají čest stoupající vlajce Spojených států. Následuje tvrdá rozcvička – běh nebo kondiční cvičení – a pak už nekonečný kolotoč pochodování v útvarech, výcviku, výuky, tréninku se zbraněmi a sportování. Večerku v deset hodin ohlašují melancholické tóny trubky v písni zvané „Taps“. A další den všechno znovu. A mimochodem – žádné víkendy, žádné jiné přestávky než na jídlo a prakticky nulový kontakt s rodinou a přáteli mimo West Point.

Jeden z kadetů popsal bestiální kasárny takto: „Vyvíjí se na vás tlak ve všech myslitelných směrech – duševně, fyzicky, vojensky i sociálně. Systém odhalí každou vaši slabinu. Ale o to právě jde. West Point vás má zocelit[4].“

Takže kdo úspěšně projde bestiálními kasárnami?

Otázkou jsem se začala zabývat v roce 2004, ve druhém ročníku postgraduálního studia psychologie. Americká armáda ovšem řeší stejnou věc již celá desetiletí. Už v roce 1955 – téměř padesát let předtím, než jsem se hádanku pokusila rozluštit já – najala armáda mladého psychologa jménem Jerry Kagan a odvelela ho na West Point. Měl za úkol testovat nové kadety a zjistit, které jejich vlastnosti rozhodují o tom, zda ve výcviku zůstanou, či nikoliv[5]. A osud tomu chtěl, že Jerry nebyl jen prvním psychologem, který studoval faktory dokončení studia na West Pointu, ale také prvním psychologem, kterého jsem potkala na univerzitě. Nakonec jsem v jeho laboratoři pracovala na částečný úvazek dva roky.

Své první pokusy oddělit na West Pointu zrno od plev Jerry charakterizoval jako totální neúspěch. Vzpomínal, jak trávil stovky hodin tím, že kadetům ukazoval kartičky s obrázky, a oni k nim měli vymýšlet nějaký vhodný příběh. Test měl odhalit hluboce zakořeněné nevědomé motivy. Kadeti, kteří v příběhu ztvárnili nějaké ušlechtilé činy a odvážné skutky, měli být mezi těmi, kteří školu úspěšně absolvují. Podobně jako mnoho jiných myšlenek, jež v principu znějí dobře, ani tato idea v praxi příliš nefungovala. Příběhy byly barvité a zábavné, ale naprosto nesouvisely s tím, jak se pak kadeti rozhodovali v reálném životě.

Od té doby se výzkumu přirozeného úbytku studentů na West Pointu věnovalo několik dalších generací psychologů. Nikdo z nich však nebyl schopen s jistotou odpovědět na otázku: Proč někteří z nejslibnějších kadetů pravidelně školu opouštějí, a to jen nedlouho po zahájení výcviku?

Brzy poté, co jsem se dověděla o bestiálních kasárnách, jsem se vydala do kanceláře Mikea Matthewse, vojenského psychologa, který byl již roky členem fakultního pedagogického sboru ve West Pointu. Mike mi vysvětlil, jak během přijímacího procesu na West Point[6] identifikují ty uchazeče, kteří mají potenciál na škole uspět. Využívají k tomu nástroj zvaný Whole Candidate Score, tedy celkové skóre kandidáta. Jde o vážený průměr jeho výsledků v testech SAT nebo ACT1*, pořadí studenta v jeho třídě na střední škole, odborného posouzení jeho vůdčího potenciálu a výsledků v testech fyzické zdatnosti.

Whole Candidate Score si můžete představit jako kvalifikovaný odhad West Pointu o tom, kolik talentu má žadatel vzhledem k různým úskalím čtyřletého studijního programu. Jinými slovy jde o odhad, jak kadeti zvládnou dovednosti požadované u vojenského velitele.

Skóre patří k nejdůležitějším faktorům, které rozhodují o přijetí na West Point. A přesto skóre nepredikuje spolehlivě, kdo projde bestiálními kasárnami a kdo ne. Kadeti s nejvyšším skóre odcházejí ze zahajovacího tréninku se stejnou pravděpodobností jako kadeti s nejnižším skóre[7]. A právě proto jsem měla u Mikea otevřené dveře.

Jistý klíč k té hádance Mikeovi poskytly vlastní zkušenosti z doby, kdy jako mladík nastoupil k letectvu. I když okolnosti jeho výcviku nebyly tak drastické jako na West Pointu, dost se podobaly. Nejtěžší byly situace, které přesahovaly současné schopnosti nováčků. Poprvé v životě musel Mike s ostatními rekruty dělat na povel věci, jež nikdy předtím nedělal. „Během dvou týdnů,“ vzpomínal Mike, „jsem byl totálně unavený, frustrovaný, cítil jsem se hrozně sám[8] a měl jsem chuť se sbalit a odjet – stejně jako všichni ostatní.“

Někteří skutečně odešli. Ale Mike ne.

Mikea tehdy zaujalo, že zvládání obtížných situací naprosto nesouviselo s talentem. Ti, kteří z výcviku odešli, ho jen zřídkakdy opustili kvůli nedostatku schopností. Podle Mikea hrál roli spíš mentální postoj „nikdy to nevzdám“[9].

Mike Matthews nebyl jediným, s kým jsem v té době probírala postoj „nenechat se odradit“ nepříznivou situací. V rámci studia psychologie jsem se věnovala psychologii úspěchu, a tak jsem zpovídala mnoho význačných osobností ze světa podnikání, umění, sportu, žurnalistiky, vědy, medicíny a práva. Zajímalo mě: Kdo jsou lidé, kteří jsou na špici vašeho oboru? Jací jsou? Čím se podle vás odlišují od ostatních?

Některé z vlastností, jež z těchto rozhovorů vyplynuly, se týkaly specificky daného oboru. Podnikatelé například často zmiňovali ochotu jít do finančního rizika: „Musíte být schopni rozhodnout o milionech dolarů, a přesto jít večer v klidu spát.“ Podobný postoj byl naprosto irelevantní pro lidi z umělecké sféry, kteří naopak uváděli nutnost kreativity: „Baví mě něco tvořit. Nevím proč, ale prostě je to tak.“ Sportovci uváděli ještě jiný druh motivace – touhu po vítězství: „Vítězové jdou rádi do přímého souboje s ostatními. Vítězové nesnášejí prohru.“

Kromě specifických rysů však vyplynuly i určité společné charakteristiky – a právě ty mě zajímaly nejvíce. Bez ohledu na obor činnosti byli úspěšní lidé vždy talentovaní a měli štěstí. To jsem již věděla a nezpochybňovala jsem to.

Avšak tím příběhy úspěchu nekončily. Mnozí, se kterými jsem mluvila, mi vyprávěli o stoupajících hvězdách, které k všeobecnému úžasu stejně rychle vyhasly nebo ztratily zájem, než svůj potenciál realizovaly.

Začal se rýsovat další klíčový prvek – a vůbec ne snadný: schopnost pokračovat po neúspěchu: „Někteří lidé jsou skvělí, když jde všechno dobře, ale jakmile se nedaří, zhroutí se a nedokážou jít dál.“ Úspěšní lidé popisovaní v rozhovorech dokázali věci dotáhnout do konce: „Ten chlapík na začátku nebyl nijak skvělý spisovatel. Četli jsme si jeho povídky a smáli jsme se jim, ale spíš proto, že měl takový... no... neohrabaný styl, melodramatický. Ale zlepšoval se a zlepšoval, až loni získal Guggenheimovo stipendium.“ Úspěšní lidé měli stále chuť se zdokonalovat: „Nikdy není spokojená. Mysleli byste si, že už nemá co zlepšovat, ale ona sama je svým největším kritikem.“ Nejúspěšnějšími byli jedinci, kteří vynikali ve vytrvalosti.

Proč si šli vysoce úspěšní lidé tak tvrdošíjně za svým cílem? Většina z nich ve skutečnosti neočekávala, že někdy naplní své ambice. Ve svých očích nebyli nikdy dost dobří. Byli opakem sebeuspokojení. V podstatě byli spokojeni s tím, že nebyli spokojeni. Každý se honil za věcí jedinečného zájmu a důležitosti. A ten závod – stejně jako konečné vítězství – byl sám o sobě radostný, uspokojující. I když něco z toho, co museli dělat, bylo nudné nebo otravné, či dokonce bolestné, ani na vteřinu neuvažovali, že by to vzdali. Jejich vášeň přetrvávala.

Můžeme konstatovat, že bez ohledu na obor činnosti mají úspěšní jedinci jistý druh urputného odhodlání, které se projevuje dvojím způsobem. Za prvé jsou tito lidé neobvykle odolní a pracovití. Za druhé, někde hluboko uvnitř sebe vědí, co chtějí. Nemají jen odhodlání, mají jasný směr.

Právě kombinací vytrvalosti a vášně se skutečně úspěšní lidé odlišovali od ostatních. Jedním slovem, byli houževnatí.

Otázka teď ale zněla: Jak by se houževnatost, něco tak nehmatatelného, dala měřit? Měřit něco, co psychologové nebyli schopni kvantifikovat už desítky let? Co tito velmi úspěšní lidé z mého výzkumu dovedli rozpoznat na pohled, ale netušili, jak to zjistit nějakým testem?

Znovu jsem si prostudovala poznámky ze svých rozhovorů s úspěšnými osobnostmi. A začala jsem si vypisovat otázky, které obsahovaly, někdy doslova, co to znamená „být houževnatý“.

Polovina otázek se týkala vytrvalosti. Dotazovaní například měli odpovědět, zda souhlasí s výrokem „Už se mi stalo, že jsem při realizaci nějaké důležité věci musel překonávat náročné překážky,“ nebo „Když něco začnu, tak to taky dokončím.“.

Druhá polovina otázek se týkala vášně. Lidé měli odpovídat, zda se „jejich zájmy každým rokem mění“, nebo zda bývají „krátkou dobu posedlí určitým nápadem nebo projektem, ale později ztratí zájem“.

Z těchto otázek jsem nakonec sestavila test houževnatosti (Grit Scale). Pokud si na otázky v testu odpovíte pravdivě, změří, do jaké míry přistupujete k životu houževnatě.

V červenci roku 2004, druhého dne v bestiálních kasárnách, zasedlo 1 218 kadetů West Pointu k testu houževnatosti.

Předchozího dne se rozloučili s rodinami (na loučení West Point přiděluje přesně devadesát vteřin), oholili jim hlavy (pouze mužům), vyměnili civilní oděv za slavné šedobílé uniformy West Pointu a nafasovali bednu na osobní věci, helmy a další výstroj. Ačkoliv si možná mysleli, že budou umět předstoupit před velícího důstojníka, kadet čtvrtého ročníku je tvrdě poučil o správném provedení („Budete stát přesně u této čáry! Ne na čáře, ne před čárou, ne za čárou. Budete stát u této čáry!“).

Nejprve jsem zkoumala, jak výsledky v testu houževnatosti korelují s výsledky způsobilosti ke studiu na West Pointu (celkové skóre kandidáta). A víte, jak to dopadlo? Výsledky v houževnatosti neměly s výsledky v celkovém skóre kandidáta, tak pečlivě kalkulovaném během přijímacího řízení, vůbec žádný statistický vztah. Neboli: to, jak byl kadet talentovaný, nevypovídalo nic o jeho houževnatosti, a naopak.

Nezávislost houževnatosti a talentu odpovídala i Mikeovým poznatkům z výcviku nováčků ve vojenském letectvu. Ale když jsem to poprvé viděla podložené výsledky, černé na bílém, stejně mě to překvapilo. Nakonec, proč by nemohli talentovaní jedinci být i vytrvalí? Logicky by právě talentovaní měli vykazovat nejvíc úsilí, protože když vloží do své činnosti ještě vytrvalost, mohou dosáhnout fenomenálních výsledků. Například na West Pointu, vezmeme-li už kadety, kteří prošli bestiálními kasárnami, tak jejich celkové skóre výborně předikovalo veškeré výkonové ukazatele, jež West Point sleduje. A nepredikovalo jen studijní výsledky, ale i známky z tělesné a vojenské způsobilosti.[10]

Je tedy opravdu překvapivé, že talent vůbec negarantuje houževnatost. V této knize si vysvětlíme, proč tomu tak je.

Než nastal poslední den bestiálních kasáren, odešlo z výcviku jednasedmdesát kadetů.[11]

Ukázalo se, že houževnatost byla dokonale přesným prediktorem, kdo výcvik zvládne a kdo nikoliv.

Příští rok jsem se na West Point vrátila a provedla tutéž studii znovu. Tentokrát z letního výcviku odešlo dvaašedesát kadetů a test houževnatosti opět předpověděl, kdo zůstane.

V kontrastu k tomu výchozí celková skóre měli ti, co zůstali, i ti, co odešli, téměř k nerozeznání. Prozkoumala jsem podrobněji i jednotlivé komponenty podílející se na celkovém skóre. Opět žádný významný rozdíl.

Co tedy hraje roli při zvládnutí bestiálních kasáren?

Není to výsledek v testu SAT, ani to, na jakém místě jste figurovali ve své třídě na střední, ani vaše vůdčí schopnosti, ani sportovní zdatnost.

Není to celkové skóre kandidáta.

To, na čem záleží, je houževnatost.

Hraje však houževnatost roli i mimo kasárna West Pointu? Chtěla jsem to zjistit, a tak jsem hledala jiné náročné situace, kde to lidé v hojné míře vzdávají. Zajímalo mě, zda houževnatost vyžaduje jen drsné prostředí bestiálních kasáren, nebo zda houževnatost obecně může lidem pomoci vydržet u svých cílů.

Další arénou, kde jsem se rozhodla houževnatost otestovat, byl obchod: prodejní profese má přece odmítání a neúspěch na denním pořádku. Požádala jsem zaměstnance firmy zabývající se prodejem takzvaného timeshare (vlastnictví časového podílu na prázdninových apartmánech) o vyplnění několika osobních dotazníků, včetně testu houževnatosti. Prodejců bylo několik stovek. Za půl roku jsem firmu navštívila znovu. Z prodejců, kteří dotazníky vyplnili, jich už ve firmě padesát pět procent nepracovalo.[12] Výsledky v testu houževnatosti predikovaly, kdo odejde a kdo ne. A co víc, žádný jiný osobnostní rys, který se v této souvislosti běžně zjišťuje – například extroverze, emoční stabilita nebo svědomitost – nepredikoval udržení zaměstnání tak účinně jako houževnatost.

Zhruba v téže době mě oslovili také ze školské organizace Chicago Public Schools. Podobně jako psychologové na West Pointu chtělo zdejší vedení získat více informací o studentech, kteří úspěšně získají jejich středoškolský diplom. Na jaře toho roku tak tisíce studentů třetích ročníků vyplňovaly spolu s další baterií dotazníků i zkrácenou verzi testu houževnatosti. O rok později dvanáct procent z nich u závěrečných zkoušek neuspělo. Studenti, kteří studium řádně ukončili, vykázali předchozího roku vyšší míru houževnatosti. Houževnatost byla významnějším prediktorem než například to, jak studentovi na škole záleželo, jak byl ve studiu svědomitý nebo jak bezpečně se ve škole cítil.

Podobně jsem i ve dvou velkých vzorcích americké populace zjistila, že dospělí jedinci s vyšší houževnatostí dosahovali ve větší míře vyššího akademického vzdělání. Lidé s titulem MBA, Ph.D., M.D., J.D. či jiným diplomem z magisterského a doktorského studia vykázali více houževnatosti[13] než lidé s bakalářským diplomem. Lidé s bakalářským vzděláním zase měli více houževnatosti než lidé, kteří studovali na vysoké škole, ale nezískali diplom. Zajímavé bylo, že lidé, kteří úspěšně dokončili dvouleté vyšší studium, byli houževnatější než absolventi čtyřletého (bakalářského) studia. Nejprve mi to nešlo na rozum, ale pak jsem si uvědomila, že míra odchodů na komunitních vysokých a vyšších odborných školách bývá až osmdesát procent.[14] Jedinci, kteří se této pravděpodobnosti vymykali, museli být obzvlášť houževnatí.

Paralelně s těmito aktivitami jsem začala spolupracovat s armádními speciálními jednotkami známými jako Zelené barety. Působí zde nejlépe vycvičení vojáci z celé armády vysílaní na maximálně náročné a nebezpečné mise. Výcvik pro Zelené barety je naprosto zničující záležitostí. Probíhá v několika fázích. Fáze, kterou jsem studovala já, následovala po devíti týdnech základního výcviku, čtyřech týdnech pěchotního výcviku, třech týdnech výsadkového výcviku a čtyřech týdnech kurzu pozemní navigace. Všechny přípravné kurzy jsou extrémně náročné a v každé fázi se najde několik jedinců, kteří neprojdou. Ale takzvaný výběrový kurz (Special Forces Selection Course), který následuje, je ještě těžší. Slovy tehdejšího velícího generála Jamese Parkera, „tady rozhodujeme, kdo postoupí a kdo nepostoupí“[15] do konečné fáze výcviku Zelených baretů.

V porovnání s výběrovým kurzem Zelených baretů se bestiální kasárny jeví jako letní dovolená. Začíná se před úsvitem a maká na plný plyn bez přestávky do devíti večer. Kromě denních a nočních cvičení v terénu musejí uchazeči absolvovat šesti- a desetikilometrové pochody, někdy s třicetikilogramovou zátěží. Také musejí úspěšně zdolat překážkovou dráhu zvanou „Nasty Nick“: plazí se vodou pod ostnatým drátem, balancují přes zavěšená polena, šplhají po provazových sítích a přeskakují mezi vodorovnými žebříky.

Dostat se do výběrového kurzu se považuje za obrovský úspěch. A přesto 42 % kandidátů[16], které jsem studovala, z výběrového kurzu v jeho průběhu dobrovolně odešlo. Co tedy odlišovalo vojáky, kteří kurz zvládli? Houževnatost.

Které další faktory kromě houževnatosti predikují úspěch v armádě, vzdělání a obchodě?[17] V obchodě, jak jsem zjistila, hrály roli předchozí zkušenosti. Nováčci si práci udrželi s menší pravděpodobností než lidé, kteří již s prodejem měli zkušenost. Ve školách skupiny Chicago Public Schools měl na úspěšné absolvování žáka vliv podporující učitel. A u Zelených baretů měla významný vliv výchozí úroveň fyzické zdatnosti uchazeče.

Ale v každé z těchto oblastí platilo, že při porovnání jedinců se stejnou úrovní tohoto klíčového faktoru predikovala úspěch právě houževnatost. Bez ohledu na další vlastnosti a faktory, které napomáhají dosažení úspěchu v tak různorodých doménách – houževnatost hrála roli všude.

Toho roku, kdy jsem začala studovat psychologii, uvedli do kin dokumentární film Spellbound. Dokument sleduje přípravu osmi dětí (tří chlapců a pěti děvčat) na finále celoamerické soutěže v hláskování Scripps National Spelling Bee. Dostat se do finále – třídenní adrenalinové show, která se většinou koná ve Washingtonu a vysílá ji živě stanice ESPN (vysílající standardně jen nejvýznamnější sportovní události) – znamená, že tyto děti musely „přehláskovat“ tisíce jiných studentů ze stovek škol po celé zemi. Musely umět bezchybně hláskovat stále těžší slova, kolo za kolem. Nejprve překonaly všechny žáky ve své třídě, pak na škole, v kraji a ve státě.

Spellbound mě přinutil uvažovat: Do jaké míry závisí bezvadné hláskování slov typu schottische (šotyš, lidový tanec 19. století, pozn. red.) nebo cymotrichous (kudrnatý, z řečtiny, pozn. red.) na vrozeném talentu a do jaké míry hraje roli houževnatost?

Zavolala jsem ředitelce soutěže, energické ženě (a dřívější vítězce) Paige Kimbleové. Stejně jako já měla zájem dovědět se více o psychologických vlastnostech vítězů. Dovolila mi poslat všem 273 účastníkům[18], kteří se toho roku kvalifikovali do finále, sadu dotazníků. Do finále zbývalo několik měsíců. Díky slušné odměně (dárkovému poukazu v hodnotě dvaceti pěti dolarů) mi vyplněné dotazníky vrátily skoro dvě třetiny soutěžících. Nejstaršímu z nich bylo patnáct let, což je maximální věková hranice, nejmladšímu bylo pouhých sedm.

Kromě testu houževnatosti vyplňovali soutěžící i údaj o množství času, který věnují tréninku hláskování. V průměru trénovali během týdne víc než hodinu denně a o víkendech víc než dvě hodiny denně. V rámci tohoto průměru však existovaly velké odchylky: někteří finalisté si spellování neprocvičovali skoro vůbec, jiní věnovali tréninku některý víkendový den i devět hodin!

Zvlášť jsem ještě kontaktovala podmnožinu soutěžících a provedla jsem s nimi test verbální inteligence. Skupina jako celek vykázala neobvyklou míru verbálních schopností. Ale opět tu byl značně široký rozptyl. Některé děti vykázaly nadprůměrnou úroveň, jiné pouze průměrnou vzhledem ke svému věku.

Když na ESPN vysílali finále, bedlivě jsem celý přenos sledovala až do závěrečného napínavého momentu, kdy třináctiletý Anurag Kashyap správně vyhláskoval slovo A-P-P-O-G-G-I-A-T-U-R-A (hudební termín pro melodickou ozdobu) a soutěž vyhrál.

Měla jsem teď k dispozici výsledky finále a mohla jsem data analyzovat.

Zjistila jsem následující: měření houževnatosti provedené měsíce před vlastním finále predikovalo, jak soutěžící nakonec uspějí. Zjednodušeně řečeno, houževnatější děti postoupily ve finále dál. Jak to dokázaly? Trénovaly větší počet hodin a také se zúčastnily hláskovací soutěže vícekrát.

A co talent? I verbální inteligence predikovala, jak daleko se účastník ve finále dostane. Ale neexistoval vůbec žádný vztah mezi verbální inteligencí a houževnatostí. A navíc, verbálně talentované děti netrénovaly o nic víc než děti s menším talentem, ani za sebou neměly více účastí v soutěži.

Nezávislost houževnatosti a talentu se prokázala i v další studii, kterou jsem prováděla mezi absolventy univerzit Ivy League. Zde dokonce skóre SAT a skóre houževnatosti[19] vykázala inverzní vztah. Studenti z tohoto vzorku, kteří měli vyšší skóre SAT, měli v průměru o něco nižší houževnatost než jejich spolužáci. Když jsem dala dohromady výsledky této studie s dalšími zjištěními, jež jsem nashromáždila, došla jsem k zásadnímu poznatku, který ovlivnil veškerou mou budoucí práci: Náš potenciál je jedna věc. Co s ním uděláme, je věc zcela jiná.

Table of Contents

Předmluva

ČÁST I: CO JE HOUŽEVNATOST A PROČ JE DŮLEŽITÁ

1) Někdo to vzdá a někdo ne

ČÁST II: JAK SI ZVÝŠIT HOUŽEVNATOST VLASTNÍM ÚSILÍM

ČÁST III: JAK ZVÝŠIT HOUŽEVNATOST ZVENČÍ