Maxim Butčenko

Umělec války (ukázka)

Максим Бутченко

Художник войны

Kniha byla vydána ve spolupráci se Školou státní správy CAPS

Книга издана при содействии школы государственно управления CAPS

copyright © Maxim Butčenko, 2015

translation © Magda Bělková, 2016

ISBN 978-80-7511-282-8

ISBN 978-80-7511-283-5 (epub)

ISBN 978-80-7511-284-2 (pdf)

Kapitola 1

Separatisté v Luhansku násilím obsadili sídlo ukrajinské tajné služby SBU, v budově vyrazili dveře a rozbili okna.

Východní varianta, 6. 4. 2014

Ozbrojení luhanští separatisté vyhlásili ultimátum a oznámili, že nebude-li vyhověno jejich požadavkům, dojde k otevřenému konfliktu. Tyto informace pocházejí z videozáznamu, který pořídili aktivisté po obsazení budovy SBU v Luhanské oblasti. „My, sjednocený štáb armády Jihovýchodu, se obracíme k lidu v našich oblastech: ‚Jestli nebude vyhověno našim požadavkům, dojde k otevřenému konfliktu. Budova oblastního sídla ukrajinské tajné služby je plně pod naší kontrolou. Naše armáda se rozrostla, a bude-li to nutné, jsme připraveni vyslat záložní jednotku do Doněcku,‘“ oznámili separatisté.

webové stránky Ukrajinských národních novin, 7. 4. 2014

Muž ve středních letech, neformálně Petrovič, oficiálně Kolja Černyšev, si s gustem odplivl na chodník a na mobilu zmáčkl tlačítko „zavěsit“. Na jeho drsné, jakoby sekerou vytesané tváři se objevil zmatený výraz. Kolja Petrovič stál v úzké uličce s názvem, který je pro Donbas typický – Moskevská. Rodinné domy s šedivými, místy popraskanými břidlicovými střechami vypadaly jako staré želvy, které se kdoví proč seskupují do pravidelných, dlouhých řad. Jeden pruh se stáčel a mizel v dáli, až člověk nabýval dojmu, že „želvy“ postupně umírají. Podél domů se táhl dřevěný plot, skrz který bylo vidět na celý dvůr – periferii města Roveňky, tvořenou provinčními hornickými příbytky. Místní lidé pracují převážně v dolech, na trhu nebo v jednom ze dvou tří malých, bezvýznamných podniků. Petrovič se právě vracel domů ze šichty, když mu zazvonil telefon. Telefonát ho tak rozčílil, že si chvíli po jeho ukončení znovu odplivl – tentokrát už na plot svého domu. Rozrušený Černyšev nahlas zanadával a vylekal dva psy, kteří jako by pochopili, co majitel říká, a tlumeně zaštěkali do prázdna. Kolja chvíli přešlapoval na místě, a když se rozhodl, že vejde na dvůr, vyřítil se z protějšího domu jeho soused Anton Nedělkov, vyzáblý třicátník s orlím nosem. Anton pospíchal k nejbližšímu kiosku pro cigarety.

„Hej, sousede, slyšel jsem, že banderovci vyslali do města kolonu ukrajinských nacionalistů, mají v plánu popravit muže a ženy donutit, aby pracovaly na poli. Na křižovatce je teď veřejné shromáždění, pojďme tam!“ vyhrkl Černyšev, který po celou dobu divoce gestikuloval. Jako odpověď čekal od souseda všechno; od primitivních nadávek nejtvrdšího kalibru až po stav blížící se mdlobám.

Poté, co bývalý prezident Viktor Janukovyč utekl z Ukrajiny a parlament se stal jediným legitimním orgánem moci v zemi, se na Donbasu spustila vlna veřejných shromáždění. Zpočátku byla mírná a často je organizovali představitelé regionů, aby dali Kyjevu najevo, že by nebylo rozumné brát je na lehkou váhu. V Doněcku a Luhansku zatím několikatisícové davy obsadily sídla ukrajinské tajné služby SBU, policie a státního zastupitelství. Ostatně, jak později vyšlo najevo, mocenské struktury zaútočily na průzkumné a sabotážní skupiny ruské vojenské rozvědky GRU. Ve stejnou dobu začala působit antiteroristická operace ukrajinských ozbrojených sil (ATO). A když byly v Doněcké oblasti spuštěny klíčové akce, vystrašení obyvatelé malinkých měst v Luhanské oblasti den co den očekávali příchod Národní gardy.1 Tyto zvěsti znepokojovaly místní mnohem víc, než kdyby v okolí řádil mor, který zahubí všechno živé.

Ačkoli Petrovič do souseda neúnavně hučel všechny ty strašné prognózy, Anton nepropadl hysterii a z nějakého důvodu ani nezačal křičet: „Zachraň se, kdo můžeš!“

„Jdi ty, Koljo, měl by ses z toho vyspat,“ řekl mu na to Nedělkov a otočil se.

Slovo „vyspat se“ rozvibrovalo Petrovičovo nitro jako sbíječka. Pět minut souseda přesvědčoval o tom, že Kyjev vyslal do Roveněk vojska, která mají v plánu obsadit město a zdejší obyvatele nahradit lidmi ze západní Ukrajiny. Potom, co pronesl projev o temné budoucnosti města, rozčilený Černyšev vší silou praštil do svého plotu, až se odštípl kus dřeva, který proletěl oknem…

„Vidíš, všechno je špatně! Vidíš to?“ téměř zakřičel Petrovič a vytřeštil oči, jako kdyby viděl ducha. Anton pomalu přejel očima ze sousedových obřích očí přes plot až na rozbité sklo.

„Opravdu, je to znamení,“ pomyslel si.

Anton na znamení věřil: ve svém nudném, maloměšťáckém životě nacházel stopy, které ho vždycky přivedly k něčemu novému. Na cestě života, rozprostírající se v zažloutlé stepi pokryté suchou trávou, se pokoušel najít zelený flek svěží trávy.

Proto i teď souhlasně kývl na Petroviče, jako by říkal: pojďme na to shromáždění. Za dvacet minut už byli na Ďakovské křižovatce u výjezdu z města. Silnice byla zablokována několika desítkami účastníků shromáždění. Bylo mezi nimi pár starců, stařenek s barevnými šátky, opilých mužů a jedna zavalitá žena, která s sebou kdoví proč přitáhla pánvičku se zeleným dnem. Místní televizní stanice PIK TV od rána vysílala zprávy, že se očekává příchod ukrajinských vojsk, a všechny, kterým není osud města lhostejný, prosila, aby se shromáždili u výjezdu z města. Někteří přijeli autobusem, další dorazili po svých a teď se všichni tlačili u krajnice. Jen ti nejodvážnější si troufli postavit se doprostřed vozovky a podobní hrdinům dávných eposů hleděli vpřed, jako by očekávali nájezd mongolských Tatarů.

Jeden z těchto bohatýrů – namol opilý, už dlouho neholený muž s temnými kruhy od důlního prachu kolem očí – máchal rukama, jako by chtěl řídit dopravu. Jméno tohoto bohatýra však vůbec neznělo jako z hrdinného eposu – Miťka Zacharov. Nebylo mu ještě ani šedesát a už byl v důchodu, přesto ze zvyku pořád chodil do práce. Takových jako on je ve městě deset tisíc. Pracují na šachtě, kde buď hloubí, nebo těží, a po odsloužených dvaceti letech odcházejí do předčasného důchodu, protože práce v dolech je na seznamu obzvlášť nebezpečných profesí. Šachtu ale neopustí, místo toho si obstarají nějakou lehčí hornickou práci. A tak Miťka, který pociťoval jistou vážnost své pozice, stál na místě, zápasil s kašlem a kocovinou a neúnavně se snažil řídit dopravu. A jako naschvál banderovci do tohoto zchátralého městečka ne a ne přijet. Hluboce roztrpčený Zacharov pohrozil do dáli zaťatou pěstí, kterou brázdily temné proužky zažraného důlního prachu, opustil své místo a přistoupil blíže k davu, načež se chopil mikrofonu.

„Soudruzi, chtěl bych říct…“ začal chraplavě, ale větu nedokončil. Mikrofon mu vytrhla žena s pánvičkou a se zoufalstvím hospodyně, které se právě připálila pečeně, zakřičela, že obyvatelé Roveněk musí okamžitě zastavit „hnědý mor“, který se na město řítí. Opilý Miťka chtěl pokračovat ve svém radikálním projevu a pokusil se řečnici vyzbrojené pánvičkou vytrhnout mikrofon. Tlustá žena to vytušila a vmžiku pohotově provedla následující manévr: rozmáchla se pánví a „bezděčně“ opilého muže uhodila. Tedy, mám-li být zcela upřímný, vší silou ho trefila do brady, až se zřítil k zemi.

„Lidi dobří, jen se podívejte: upadl do bezvědomí, neustál to napětí!“ vykřikla žena s pánvičkou přesně v ten moment, co muž padal k zemi. „A přesně tohle s námi chtějí udělat banderovci, chtějí nás dostat na kolena!“

Anton se ušklíbl. Tato událost přidala boji s mytickým nepřítelem, který byl údajně na cestě do provinčního městečka, komický nádech. Většinu účastníků shromáždění tvořili buď nezaměstnaní, nebo důchodci. Vypadalo to, jako by anděl „padesátníků+“ z dlouhé chvíle všechny své svěřence shromáždil na toto místo – do několika „zájmových skupin“. Jedni u výjezdu vášnivě hrají domino, druzí na tom samém místě odhazují vajgly a ti nejodvážnější jdou vstříc nepřátelským tankům.

Když už se chystal odejít, přiskočil k mikrofonu urostlý mladík se svatojiřskou stužkou2 na klopě a baseballovou pálkou v ruce. Vlasy měl stažené do japonského copu.

„Jestli přijedou, vypořádejme se s nimi tak, jak se oni vypořádali s příslušníky Berkutu3 na Majdanu!“ křičel „Japončík“.

V davu to zahučelo jako ve včelím úlu.

„Vezmeme Molotovovy koktejly a nandáme jim to tak, jak to oni nandali našim berkutovcům!“ hřímal dál chlápek s pálkou. „Já vám říkám: vezmeme flašky, benzin a sejmeme je! Ať odsud táhnou, pryč z naší země a vůbec! Dost bylo řečí! Musíme jednat!“

Proslov „ve jménu Molotova“ dav znepokojil. Někdo křičel, že je třeba stavět barikády, stařeny vřeštěly, že proti „temným silám z Majdanu“ musí být vypraveno procesí a že „ďábla je třeba vymýtit svěcenou vodou“. Miťka, který konečně přišel k sobě, vytrhl mikrofon ječícímu staříkovi, který zrovna vzpomínal, „jak voní německé holínky, zašpiněné od roveňské hlíny“.

„Soudruzi, chtěl bych říct…“ začal chraplavě Miťka a rozhlížel se do všech stran.

Na vteřinu se zadrhl a pokračoval už jistějším hlasem:

„Soudruzi… Soudruzi! Pojďme se radši opít!“

Dav zahučel jako transformátor v nočních hodinách. Pomalu se smrákalo a shromáždění se začalo rozpouštět, asi jako když si člověk představí horkovzdušný balon, který místo toho, aby zamířil vzhůru do nebes, ležel na zemi a spíš připomínal známou gumovou pomůcku.

Anton se snažil očima najít Petroviče, ale ten jako naschvál zmizel. Nadešel čas se vrátit. Mlha jako jemný štěteček pozvolna rozmazávala tváře přítomných, stromy i ceduli „Roveňky“. Postavy těch, kteří ještě neodešli, bloumaly podél cesty jako stíny předků, kteří před třiasedmdesáti lety úplně stejně vyrazili do boje s fašismem. Jen s tím rozdílem, že nyní se tyto stíny míhají v hustém jarním ovzduší, aniž by nacházely klid a útočiště.

1 Národní garda je pořádková služba s policejními i vojenskými pravomocemi, podřízená Ministerstvu vnitra Ukrajiny. Byla obnovena v březnu 2014, doplněna ukrajinskými dobrovolníky a funguje v podstatě jako vnitřní vojsko ukrajinského ministerstva vnitra (pozn. překl.).

2 Tyto oranžovočerné stužky se staly od jara 2014 symbolem proruských separatistů (pozn. překl.).

3 Berkut byly ukrajinské pořádkové policejní síly určené k potlačování veřejných protestů. Příslušníci těchto jednotek jsou odpovědní za násilí a smrt demonstrantů na Majdanu v zimě 2013–2014. Po Majdanu byla jednotka rozpuštěna a její velitelé uprchli do Ruska či na okupovaný Krym (pozn. překl.).

Table of Contents

Kapitola 1