Phil Knight SHOE DOG

Copyright © 2016 by Phil Knight

Translation © 2017 by Róbert Hrebíček

Jacket design © by Jaya Miceli and Jonathan Bush Swoosh Courtesy Nike

Slovak edition © 2017 by Ikar

Niektoré mená sú zmenené.

ISBN 978-80-551-5278-3

Venujem svojim vnúčatám, aby vedeli.

Myseľ začiatočníka pozná veľa možností, no myseľ odborníka iba zopár.

Šunrju Suzuki:

Zenová myseľ, myseľ začiatočníka

ÚSVIT

Vstal som skôr ako ostatní, skôr ako vtáky, skôr ako slnko. Vypil som kávu, zhltol hrianku, obliekol si trenírky a teplákovú bundu a zaviazal si šnúrky na zelených bežeckých topánkach. Potom som potichu vykĺzol zadnými dverami. Natiahol som si nohy, ohýbače kolena a driekovú chrbticu. Na chladnej ceste som urobil zopár váhavých krokov do hmly a zastonal som. Prečo začiatky vždy bývajú také ťažké?

Nezbadal som nijaké autá, ľudí či prejavy života. Ocitol som sa celkom sám, celý svet som mal iba pre seba – moju prítomnosť si akýmsi čudným spôsobom uvedomovali len stromy. Žil som však v Oregone. Dreviny tam o takých veciach vedeli vždy. Človeku zakaždým kryli chrbát.

Pochádzam z nádherného miesta, pomyslel som si, keď som sa rozhliadol, z pokojného, zo zeleného, z tichého. Oregon som s hrdosťou pokladal za svoj domov a malý Portland za svoje rodisko. Hoci bol Oregon nádherný, niektorým ľuďom pripadal ako miesto, kde sa nikdy neudialo – a s najväčšou pravdepodobnosťou sa ani neudeje – nič dôležité. Ak sme sa my Oregončania niečím preslávili, bola to stará cesta, ktorú sme museli vyšliapať, aby sme sa na územie štátu vôbec dostali. Odvtedy sa v podstate nestalo nič zaujímavé.

O ceste často hovoril najlepší učiteľ, akého som mal, jeden z najčestnejších ľudí, akých som poznal. Je to naše právo prvorodeného, zavrčal neraz. Naša povaha, náš osud – naša DNA. „Zbabelci sa na púť nevydali,“ vravieval mi, „a slabosi na nej zomreli. Zostali sme teda my.“

My. Učiteľ sa domnieval, že cestou sme objavili akýsi vzácny druh priekopníckej duše – kombináciu mimoriadne silného pocitu, že všetko je možné, a menšej náchylnosti na pesimizmus. Našou úlohou ako Oregončanov bolo udržať túto líniu nažive.

Vždy som prikývol, aby som mu prejavil náležitú úctu. Zbožňoval som ho, no keď som od neho odchádzal, niekedy som si pomyslel: Bože, veď to je len poľná cesta.

V to hmlisté, no dôležité ráno v roku 1962 som si uvedomil, že nedávno som si vyšliapal vlastný chodník – po siedmich dlhých rokoch som sa totiž vrátil naspäť domov. Znova tam žiť a vnímať, ako mi dážď denne bičuje tvár, bol čudný pocit. Ešte zvláštnejšie mi pripadalo opäť bývať spolu s rodičmi a so sestrami dvojčatami a spať na posteli, ktorá mi patrila v detstve. Neskoro v noci som neraz ležal na chrbte, hľadel na vysokoškolské učebnice, stredoškolské trofeje a modré stuhy a kládol si otázky: Som to ja? Ešte vždy?

Zrýchlil som tempo. Utekal som po ceste a vydychoval okrúhle obláčiky, ktoré sa v ľadovom vzduchu rozplývali do okolitej hmly. Vychutnával som si prvé telesné prebudenie, úžasný okamih, predtým než sa myslenie celkom vyjasní, chvíľu, keď sa končatiny a kĺby postupne uvoľňujú a hmotné telo sa rozpúšťa. Akoby sa pevné skupenstvo menilo na kvapalné.

Rýchlejšie, vravel som si. Rýchlejšie.

Na papieri som dospelý, pomyslel som si. Promovali ma v dobrej škole – na Oregonskej univerzite. Magisterský titul som získal v špičkovej ekonomickej ustanovizni, na Stanfordovej univerzite. Odkrútil som si rok v Armáde Spojených štátov amerických – na základniach Fort Lewis a Fort Eustis. V mojom životopise stálo, že som vzdelaný a skvelý vojak, dvadsaťštyriročný muž, ktorému nič nechýba… Uvažoval som teda, prečo sa ešte stále cítim ako dieťa.

To isté plaché, poblednuté a vychudnuté dieťa, ktorým som vždy bol.

Možno preto, lebo som v živote nič nezakúsil. Najmä nie mnohé pokušenia a radosti. Nepotiahol som si z cigarety, nebral som drogy. Neporušil som nijaký predpis a už vôbec nie zákon. Šesťdesiate roky – obdobie vzbury – boli v plnom prúde a jediným človekom v celej Amerike, ktorý sa ešte nevzoprel, som bol ja. Nevedel som si spomenúť na jedinú príležitosť, keď som sa uvoľnil a urobil niečo neočakávané.

Nezažil som dokonca ani milovanie s dievčaťom.

Ak som mal tendenciu hĺbať nad všetkým, čím som nebol, dôvod bol jednoduchý: poznal som to najlepšie. Robilo mi problém povedať, čo alebo kto presne som, prípadne čím alebo kým by som sa mohol stať. Rovnako ako všetci moji priatelia, aj ja som túžil po úspechu. Na rozdiel od nich som však nevedel, čo si pod ním mám predstaviť. Peniaze? Možno. Manželku? Deti? Dom? Pravdaže, keby sa na mňa usmialo šťastie. Učili ma, aby som prahol práve po týchto cieľoch, a istá moja časť po nich naozaj inštinktívne bažila. V hĺbke duše som však pátral po čomsi inom, po niečom väčšom. Doliehal na mňa bolestivý pocit, že čas, ktorý tu máme stráviť, je krátky – kratší, ako si uvedomujeme, prchavý ako ranný beh. Chcel som, aby ten môj mal význam. A zmysel. Aby som ho využil tvorivo. A dodal som mu dôležitosť. No predovšetkým… aby bol iný.

Túžil som, aby svet na mňa nezabudol. Dychtil som po víťazstve.

Nie, tak to nebolo. Jednoducho som nechcel prehrať.

A potom sa to stalo. Keď sa moje mladé srdce rozbúšilo, keď sa mi ružové pľúca roztiahli ako vtáčie krídla, keď sa stromy premenili na zelenkavé šmuhy, všetko som to pred sebou zbadal. Odrazu mi bolo jasné, čo chcem v živote robiť. Zápasiť.

Áno, pomyslel som si, to je ono. To je to správne slovo. Vždy som tušil, že tajomstvo šťastia, podstata krásy a pravdy alebo všetkého, čo o týchto veciach potrebujeme vedieť, spočíva v okamihu, keď lopta letí vo vzduchu, keď obaja boxeri cítia, že každú chvíľu zaznie gong, keď sa bežci priblížia k cieľovej čiare a diváci vstanú ako jeden muž. Napätá polsekunda pred tým, než sa rozhodne o víťazstve a prehre, sa vyznačuje akousi bujarou jasnosťou. Chcel som, aby sa to – nech by už išlo o čokoľvek – stalo mojím životom, mojou každodennou existenciou.

Inokedy som sa oddával fantáziám o tom, že zo mňa bude veľký spisovateľ, skvelý novinár či významný štátnik. Mojím najväčším snom však vždy bolo to, aby som vyrástol na vynikajúceho športovca. Žiaľ, osud to zariadil tak, že som bol dobrý, no nie úžasný. Ako dvadsaťštyriročný som sa s tým už vyrovnal. Zúčastnil som sa na bežeckých pretekoch na Oregonskej univerzite a urobil som si dobré meno – tri zo štyroch rokov som nosil iniciály školy. No to bolo všetko, tým sa to skončilo. Keď som teraz svižne prekonával jeden kilometer za druhým – každý mi trval necelé štyri minúty – a vychádzajúce slnko zapaľovalo najnižšie ihlice borovíc, v duchu som sa spýtal: Môžem nejako dosiahnuť, že budem cítiť to, čo by cítil atlét, bez toho, aby som ním naozaj bol? Existuje spôsob, ako by som namiesto práce mohol ustavične pretekať? Alebo sa z nej aspoň tešiť tak veľmi, že by som si rozdiel nevšimol?

Svet bol preťažený vojnami, bolesťou a utrpením, každodenná rutina pôsobila vyčerpávajúco a často nespravodlivo. Preto som dospel k jedinej možnej odpovedi: musím si nájsť nejaký obrovský, nepravdepodobný sen, ktorý je hodný mojej pozornosti, poskytne mi zábavu a hodí sa ku mne, a ísť za ním s nadšením a cieľavedomosťou, ktoré sú príznačné pre športovca. Či už sa nám to páči, alebo nie, život je hra. Ak niekto popiera pravdu a odmieta zápasiť, zostane stáť za postrannou čiarou. Po čomsi takom som netúžil. Chcel som to azda najmenej zo všetkého.

Tak ako vždy, aj tentoraz ma to priviedlo k šialenému nápadu. Azda by som sa mal nad ním znova zamyslieť. Čo ak by sa predsa len dal… uskutočniť?

Možno by to šlo.

Nie, nie, pomyslel som si. Utekal som čoraz rýchlejšie. Bežal som, akoby som niekoho prenasledoval a zároveň pred kýmsi unikal. Bude to fungovať. Pred Bohom prisahám, že to dokážem. Nijaké možno.

Odrazu som sa usmieval, takmer som sa smial. Bol som premoknutý od potu. Tak ako vždy, aj tentoraz som sa pohyboval ladne a bez námahy. Zbadal som, že vpredu žiari môj šialený nápad. Náhle mi už nepripadal taký pochabý. Nevidel som v ňom už myšlienku, ale skôr miesto, človeka či životnú silu, ktorá existovala dávno predo mnou. Bola odo mňa nezávislá, no súčasne tvorila moju súčasť. Čakala na mňa, ale zároveň sa predo mnou skrývala. Možno to znie trochu bombasticky či šialene. Tak som to však vnímal vtedy.

Alebo nie? Moja pamäť možno prikladá tomuto rozhodujúcemu okamihu väčší význam, ako by mala, alebo zhŕňa viac takýchto momentov do jedného. Možné je aj to, že ak takáto chvíľa vôbec nastala, predstavovala iba výsledok bežeckého opojenia. Neviem. Nemôžem sa k tomu vyjadriť. Tie dni aj mesiace a roky, čo po nich nasledovali, sa do značnej miery rozplynuli ako okrúhle obláčiky vodnej pary, ktoré mi pri behu vychádzali spomedzi pier. Tváre, čísla, rozhodnutia, ktoré mi kedysi pripadali naliehavé a neodvolateľné – to všetko je preč.

Čosi však predsa len zostalo. Akási upokojujúca istota, pravda, ktorá ukotvuje v realite a nikdy nezmizne. Ako dvadsaťštyriročný som naozaj dostal šialený nápad. Rovnako ako na všetkých mladých mužov a ženy na polceste k tridsiatke, aj na mňa doliehala existenčná úzkosť, trápili ma obavy z budúcnosti a kvárili pochybnosti o sebe samom. Naozaj som však dospel k rozhodnutiu, že svet sa rozvíja vďaka pochabým nápadom. Dejiny predstavujú dlhý rad bláznivých myšlienok. Na začiatku nimi boli všetky veci, ktoré mám najradšej – knihy, športové disciplíny, demokracia, slobodné podnikanie.

Keď už sme pri tom, iba máloktoré nápady sú také šialené ako moja obľúbená činnosť – beh. Je náročný, bolestivý, riskantný. Odmien je málo a ani zďaleka nie sú zaručené. Keď človek uteká po oválnej dráhe alebo prázdnej ceste, v skutočnosti nikam nesmeruje. Aspoň nie na nejaké miesto, ktoré by si takéto úsilie plne zaslúžilo. Cieľom sa stáva samotná činnosť. Nejde iba o to, že cieľová čiara neexistuje, ale skôr o to, že bežec si ju musí definovať sám. Nech už mu beh prináša akúkoľvek radosť či zisk, ich zdrojom je samotné športovanie. Tajomstvo úspechu spočíva v tom, ako to človek formuluje, ako o tom presvedčí sám seba.

Pozná to azda každý bežec. Ustavične, kilometer za kilometrom, uteká, no v podstate nevie prečo. Vraví si, že sa ženie za nejakým cieľom či vzrušením, v skutočnosti však beží preto, lebo alternatíva – zastavenie – ho na smrť ľaká.

V to ráno v roku 1962 som si teda povedal: nech tvoj nápad vyhlásia za šialený všetci ostatní… Jednoducho vytrvaj v úsilí. Nezastavuj sa. Vôbec nad tým neuvažuj, až kým nedosiahneš cieľ. A veľmi sa nezamýšľaj nad tým, kde leží. Nech sa stane čokoľvek, nepoľavuj.

Tak znela predčasne vyspelá, prorocká a naliehavá rada, ktorú som si vtedy sčista-jasna dal. Nejakým spôsobom sa mi podarilo riadiť sa ňou. Po polstoročí som presvedčený, že to je najlepšie – a možno jediné – odporúčanie, aké by mal ktokoľvek z nás poskytnúť komukoľvek inému.

PRVÁ ČASŤ

Tu u nás, ako vidíš, ak sa chceš len udržať na tom istom mieste, musíš bežať, čo ti sily stačia.

Ak sa chceš dostať niekde inde, musíš bežať aspoň dvakrát tak rýchlo.

Lewis Carroll: Za zrkadlom

1962

Keď som túto tému otvoril pred otcom, keď som nabral odvahu opísať mu svoj šialený nápad, úmyselne som to urobil v podvečer. Tento čas bol v súvislosti s ním vždy najvhodnejší. Cítil sa totiž uvoľnený a nasýtený a ležal na vinylovom sklápacom kresle v televíznom kútiku. Keď dnes zakloním hlavu a zatvorím oči, ešte stále počujem smiech obecenstva a plechové znelky jeho obľúbených seriálov Wagon Train a Rawhide.

Najväčšmi si obľúbil Reda Buttonsa. Na začiatku každej epizódy spieval: „Ho-hó, hi-hí… dejú sa čudné veci.“

Vedľa otca som postavil stoličku s rovným operadlom, vyčerpane som sa usmial a čakal som na najbližšiu reklamu. Reč, najmä úvod, som si v duchu nacvičoval do zunovania. Takže, ocko, pamätáš sa na ten bláznivý nápad, ktorý som dostal na Stanforde…?

Bol to jeden z mojich posledných seminárov a týkal sa podnikania. Napísal som prácu o topánkach, z ktorej sa namiesto tuctovej úlohy vykľula nefalšovaná posadnutosť. Ako bežec som o obuvi čosi vedel. Keďže som bol aj podnikateľský nadšenec, chápal som, že japonské fotoaparáty výrazne ovplyvnili trh, ktorému predtým dominovali Nemci. V práci som preto tvrdil, že niečo podobné by dosiahli aj japonské bežecké topánky. Táto predstava ma najskôr zaujala, potom inšpirovala a napokon uchvátila. Pripadala mi očividná, jednoduchá a potenciálne obrovská.

Práci som venoval celé týždne. Presťahoval som sa do knižnice a hltal som všetko, čo som našiel o dovoze a vývoze, o zakladaní spoločností. Napokon som v súlade s požiadavkami predstúpil pred spolužiakov s formálnou prezentáciou. Dočkal som sa však rovnako formálnej nudy. Nikto mi nepoložil ani jedinú otázku. Moju vášeň a zanietenosť odmenili ťažkými povzdychmi a neprítomnými pohľadmi.

Podľa profesora mal môj šialený nápad istú hodnotu. Dostal som áčko, no tým sa všetko skončilo. Aspoň to tak malo byť. O práci som však nikdy neprestal uvažovať. Počas ďalšieho štúdia na Stanfordovej univerzite som pri každom rannom behu až do okamihu, kým som v televíznom kútiku neoslovil otca, rozmýšľal nad tým, že sa vyberiem do Japonska, nájdem nejakú obuvnícku spoločnosť a predstavím jej svoj bláznivý nápad v nádeji, že zareaguje s väčším nadšením ako spolužiaci a zatúži stať sa spoločníkom plachého, poblednutého a vychudnutého chlapca z ospalého Oregonu.

Pohrával som sa aj s predstavou, že cestou do Japonska a naspäť si urobím exotickú odbočku. Kládol som si otázku, ako môžem ovplyvniť svet, ak sa doň najskôr nevyberiem a neuvidím ho. Predsa skôr ako sa človek zúčastní na veľkých pretekoch, chce si prejsť dráhu. Usúdil som, že to pravé by pre mňa bola cesta okolo sveta s batohom. V tých časoch nik nerozprával o zozname vecí, ktoré chce človek počas života urobiť. Pravdepodobne som však mal na mysli niečo podobné. Vravel som si, že pred tým, ako zomriem, priveľmi zostarnem alebo sa dám pohltiť každodennými maličkosťami, mal by som navštíviť najkrajšie a najúžasnejšie miesta na svete.

A najsvätejšie. Pravdaže, túžil som ochutnať neznáme jedlá, začuť ďalšie jazyky, pohrúžiť sa do iných kultúr. Najväčšmi som však prahol po spojení s veľkým S. Chcel som zažiť to, čo Číňania nazývajú tao, Gréci logos, hinduisti džnána, buddhisti dharma a kresťania duch. Povedal som si, že skôr ako sa vydám na svoju životnú cestu, pokúsim sa pochopiť oveľa väčšiu púť ľudstva. Preskúmam najimpozantnejšie chrámy, kostoly a svätyne, najvzácnejšie rieky a vrcholy hôr. Pocítim prítomnosť… Boha?

Áno, pomyslel som si. Keďže mi nenapadá vhodnejšie slovo, tak Boha.

Najskôr som však musel získať otcov súhlas. A hotovosť.

Veľký výlet som mu spomenul už predchádzajúci rok a tejto možnosti bol otvorený. Určite však na všetko zabudol. Navyše som celkom isto tlačil na pílu – k pôvodnému návrhu som pripojil šialený nápad, neslýchanú odbočku do… Japonska? S cieľom založiť spoločnosť? Označí to za vyhodené peniaze.

Bude v tom vidieť most, ktorý vedie priďaleko.

A ktorý je čertovsky drahý. Mal som nejaké úspory z čias, keď som pôsobil v armáde, a z rozličných zamestnaní na čiastočný úväzok, ktorým som sa venoval posledných niekoľko letných období. Navyše som plánoval predať auto, tmavočerešňové MG z roku 1960 s pretekárskymi pneumatikami a dvoma vačkami. (Na rovnakom aute sa vo filme Blue Hawaii viezol Elvis.) Otcovi som povedal, že celkovo som nasporil tisícpäťsto dolárov a chýba mi ešte tisíc. Prikývol – uhm, hm-hm –, a kým som mu všetko vysvetľoval, očami prechádzal z televízora na mňa a naspäť.

Spomínaš si na to, ako sme sa zhovárali, ocko? Ako som vravel, že chcem vidieť svet?

Himaláje? Pyramídy?

Mŕtve more, ocko? Mŕtve more?

Nuž, haha, rozmýšľam aj o tom, že by som sa zastavil v Japonsku, ocko. Pamätáš sa na môj šialený nápad? S japonskými bežeckými topánkami? Áno? Mohlo by to byť kolosálne, ocko. Enormné.

Zveličoval som, vyvíjal som naňho mimoriadny nátlak. Nikdy som totiž nepresviedčal rád a šanca, že uspejem, bola tentoraz priam nulová. Veď otec práve vysolil stovky dolárov Oregonskej univerzite a ďalšie tisíce Stanfordovej univerzite. Vydával Oregon Journal, mal teda solídne zamestnanie, vďaka ktorému sme si mohli dovoliť všetky vymoženosti vrátane priestranného bieleho domu na Claybourne Street, na najpokojnejšom portlandskom predmestí Eastmoreland. Nebol však veľmi bohatý.

Okrem toho sa písal rok 1962. Zemeguľa nám vtedy pripadala väčšia. Hoci ľudia okolo nej začali obiehať v kabínach, deväťdesiat percent Američanov ešte nikdy necestovalo lietadlom. Priemerný muž či žena sa neodvážili odísť ďalej ako na stošesťdesiat kilometrov od vchodových dverí. Obyčajná zmienka o lietaní po celom svete by preto bola znervóznila ktoréhokoľvek otca, najmä však toho môjho, veď jeho predchodca v novinách zomrel pri leteckom nešťastí.

Bez ohľadu na peniaze a obavy o bezpečnosť pôsobilo podujatie veľmi nereálne. Uvedomoval som si, že dvadsaťšesť z dvadsiatich siedmich nových spoločností skrachuje. Vedel to aj otec a predstava, že by som na seba vzal také obrovské riziko, sa priečila všetkému, čo zastával. V mnohých ohľadoch bol konvenčný episkopalista, ktorý veril v Ježiša Krista. Potajomky však uctieval aj ďalšie božstvo – úctyhodnosť. Dom v koloniálnom štýle, nádherná manželka, poslušné deti – to všetko mu robilo radosť. No najviac si cenil to, že priatelia a susedia vedia, že mu to patrí. Páčilo sa mu, keď ho iní obdivovali. Každý deň si energicky zaplával znak v hlavnom toku rieky. Vydať sa na cestu okolo sveta zo zábavy mu jednoducho nedávalo zmysel. Také veci sa nerobili. Celkom iste sa do nich nepúšťali poriadni synovia úctyhodných mužov. Prenechávali to deťom iných ľudí. Bítnikom a bohémom.

Otec sa na úctyhodnosť pravdepodobne upínal preto, lebo sa bál vnútorného zmätku. Inštinktívne som to cítil, pretože z času na čas sa tento chaos prejavil. Niekedy neskoro v noci bez varovania zazvonil telefón v prednej chodbe, a keď som ho zdvihol, na druhom konci linky sa ozval ten istý chrapľavý hlas: „Poď si po otca.“

Obliekol som si plášť do dažďa – v noci vždy pršalo a vznášala sa hmla – a odviezol som sa do centra mesta k otcovmu klubu. Pamätám si naň rovnako jasne ako na svoju izbu. Mal asi sto rokov a vynímali sa v ňom ušiaky a dubové knižnice siahajúce od dlážky až po strop. Pripomínal miestnosť pre hostí v anglickom vidieckom sídle. Inak povedané, pôsobil mimoriadne úctyhodne.

Otca som vždy našiel za tým istým stolom v tom istom kresle. Zakaždým som mu jemne pomohol na nohy. „Si v poriadku, ocko?“

„Pravdaže, nič mi nie je.“ Každý raz som ho vyviedol von k autu a celú cestu domov sme sa tvárili, že sa nič nedeje. Sedel vzpriamene, takmer kráľovsky, a rozprávali sme sa o športe. Vo chvíľach stresu som si tým odpútaval pozornosť a upokojoval som sa.

Aj otec mal rád šport. Vždy bol totiž úctyhodný.

Z týchto a mnohých iných dôvodov som očakával, že otec v televíznom kútiku odmení moju snahu presvedčiť ho zvraštením obočia a rýchlym odmietnutím. „Haha, šialený nápad. To sotva, Buck.“ (Moje krstné meno bolo Philip, no otec ma vždy volal Buck. Robil to dokonca ešte pred tým, ako som sa narodil. Mama mi povedala, že mal vo zvyku potľapkať ju po brušku a spýtať sa: „Ako sa má dnes malý Buck?“) Keď som dohovoril, keď som prestal vychvaľovať svoj nápad, otec sa vo vinylovom sklápacom kresle naklonil dopredu a čudne na mňa pozrel. Priznal, že vždy ľutoval, že v mladosti väčšmi necestoval. Dodal, že výlet by mi vhodne doplnil vzdelanie. Povedal ešte veľa vecí, z ktorých väčšina sa týkala skôr cesty ako bláznivého nápadu. Nechystal som sa ho však opraviť, nemal som v úmysle sťažovať sa, lebo celkovo mi dával požehnanie. A hotovosť.

„Dobre,“ ubezpečil ma. „Dobre, Buck. Dobre.“

Poďakoval som mu, a skôr ako si to stihol rozmyslieť, som z televízneho kútika utiekol. Až neskôr som si s výčitkami svedomia uvedomil, že skrytý – možno dokonca hlavný – dôvod, prečo som sa chcel vydať na výlet, bolo to, že otec vôbec necestoval. Táto akcia, tento šialený nápad, mi mala umožniť, aby som sa od neho odlíšil, aby som sa stal niekým menej úctyhodným.

Možno nie menej ctihodným, iba menej posadnutým vlastnou dôstojnosťou.

Zvyšok rodiny mi už nevyjadril takú veľkú podporu. Keď sa stará mama dozvedela o pláne cesty, vyľakala ju najmä jedna položka.

„Japonsko!“ zvolala. „Preboha, Buck, ešte pred niekoľkými rokmi sa nás Japončíci pokúšali zabiť! Vari si na to nepamätáš? Pearl Harbor! Usilovali sa dobiť svet! Niektorí z nich ešte stále nevedia, že prehrali! Skrývajú sa! Možno padneš do zajatia, Buck. Vylúpnu ti oči, sú tým známi! Oči!“

Starú mamu z matkinej strany som ľúbil. Všetci sme ju volali mama Hatfieldová. Jej strach som chápal. Japonsko bolo od Roseburgu v štáte Oregon – od farmy, kde sa narodila a prežila celý život – veľmi ďaleko. Strávil som tam s ňou a s otcom Hatfieldom mnoho letných období. Takmer každý večer sme sedeli na verande a počúvali, ako kvákajúce skokany súperia so skriňovým rozhlasovým prijímačom, ktorý začiatkom štyridsiatych rokov minulého storočia zostával naladený na správy o vojne.

A tie boli zakaždým zlé.

Opakovane sme sa dozvedali, že Japonci za posledných dvetisícšesťsto rokov neprehrali nijakú vojnu, a zdalo sa, že zvíťazia aj v tejto. Porážali nás v jednej bitke za druhou. Až v roku 1942 Gabriel Heatter z Mutual Broadcasting začal večerné vysielanie prenikavým zvolaním: „Dobrý večer všetkým – dnes mám pre vás dobré správy!“ Američania konečne vyhrali rozhodujúci konflikt. Kritici si ho pre nehanebné nadržiavanie vzali na paškál. Úplne totiž prestal predstierať novinársku objektívnosť. Verejnosť však Japonsko nenávidela tak silno, že väčšina obyvateľov ho oslavovala ako ľudového hrdinu. Odvtedy každú reláciu začal rovnako: „Dnes mám pre vás dobré správy!“

Patrí to medzi moje prvé spomienky. Mama a otec Hatfieldovci sedeli na verande vedľa mňa. Starý otec vreckovým nožíkom okrajoval jablko – odrodu Gravenstein. Jeden plátok podal mne, ďalší zjedol, potom mi vložil do ruky ďalší kúsok a tak ďalej. Napokon prudko zmiernil tempo. Ozval sa totiž Heatter. Pst! Ticho! Pred očami ešte stále vidím, ako hryzieme jablko a hľadíme do nočnej oblohy. Japonskom sme boli posadnutí až natoľko, že sme spolovice očakávali, že Sírius prekrížia japonské stroje Zero. Nie div, že keď som ako päťročný prvý raz sedel v lietadle, spýtal som sa: „Ocko, zostrelia nás Japončíci?“

Hoci po slovách mamy Hatfieldovej mi na šiji naskočila husia koža, povedal som jej, aby sa netrápila. Nič sa mi nestane, dokonca jej prinesiem kimono.

Moje sestry dvojčatá Jeanne a Joanne boli odo mňa o štyri roky mladšie. Vôbec im nezáležalo na tom, kam pôjdem a čo budem robiť.

Ak ma pamäť neklame, mama nepovedala nič. Ozývala sa síce zriedka, no tentoraz jej mlčanie vyznelo inak. Rovnalo sa súhlasu, ba až hrdosti.

Celé týždne som čítal, plánoval, pripravoval sa na cestu. Vydával som sa na dlhé behy, preberal som všetky podrobnosti a naháňal som divé husi, ktoré mi lietali nad hlavou. Tvorili zomknuté formácie v tvare písmena V. Niekde som čítal, že vtáky zdržiavajúce sa vzadu využívajú spätný ťah, pričom v porovnaní s jedincami vpredu musia vynakladať iba osemdesiat percent energie. Je to jasné aj každému bežcovi – pretekári vpredu sa vždy namáhajú a riskujú najväčšmi.

Dlho pred tým, ako som oslovil otca, som usúdil, že na ceste by som mal mať spoločníka a mal by ním byť môj spolužiak zo Stanfordovej univerzity Carter. Hoci sa na College Williama Jewella z neho stala basketbalová hviezda, nebol to typický športovec. Nosil okuliare s hrubým rámom a čítal knihy. Skvelé knihy. Bolo ľahké pustiť sa s ním do reči a zároveň nikoho nenútil, aby sa s ním zhováral. Obe tieto vlastnosti sú na priateľovi rovnako dôležité, a keď sa z neho má stať spoločník na cestách, sú priam nevyhnutné.

Carter sa mi však vysmial do tváre. Keď som mu predložil zoznam lokalít, ktoré som chcel navštíviť – Havaj, Tokio, Hongkong, Rangún, Kalkata, Bombaj, Saigon, Káthmandu, Káhira, Istanbul, Atény, Jordánsko, Jeruzalem, Nairobi, Rím, Paríž, Viedeň, Západný Berlín, Mníchov, Londýn –, zaklonil sa na pätách a rozchechtal sa. Zahanbene som sklopil zrak a začal som sa ospravedlňovať. Potom Carter, ktorý sa ešte stále rehotal, zvolal: „Skvelý nápad, Buck!“

Zdvihol som pohľad. Nesmial sa na mne, chichotal sa od radosti a šťastia. Zapôsobilo to naňho. Vyhlásil, že spísať taký zoznam si vyžaduje odvahu. Guráž. Chcel ísť do toho.

Po niekoľkých dňoch mu rodičia cestu odsúhlasili a otec mu požičal peniaze. Carter nikdy nerobil hlúposti. Riadil sa zásadou Ak zbadáš príležitosť, využi ju. Povedal som si, že od takého človeka sa na ceste okolo sveta môžem naučiť veľa.

Každý z nás si zbalil kufor a batoh. Sľúbili sme si, že si zoberieme iba to najnevyhnutnejšie. Zopár džínsov, niekoľko tričiek, bežecké topánky, členkovú koženú obuv, slnečné okuliare a kaki uniformu – v šesťdesiatych rokoch minulého storočia sme ju volali suntans.

Vzal som si aj jeden dobrý oblek. Zelený, dvojradový, od Brooks Brothers. Pre prípad, že svoj šialený nápad zrealizujem.

Table of Contents

Start

ÚSVIT

PRVÁ ČASŤ

1962