Mark Roberts BLOOD MIST

Copyright © 2015, Mark Roberts

Translation © 2017 by Peter Tkačenko

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5095-6

Linde a Eleanor

Vonkoncom to nebola perla

Bol to mesiac

Tento príbeh je vymyslený. Všetky postavy, organizácie či udalosti sú buď predmetom autorovej predstavivosti, alebo sa spomínajú vo vymyslených súvislostiach.

PROLÓG

Október 1984

16.25

„Budeš tu veľmi šťastná, Eve,“ utešovala ju pani Trippová.

Eve sa spoza stola ponad plece mohutnej ženy dívala cez okno na šarlátový západ slnka. Sedela na stoličke a cítila pod nohami voľný priestor, biele ponožky a červené sandále sa jej hojdali vo vzduchu nad kobercom.

„Eve, koľko máš rokov?“

Dievča pozrelo na pani Trippovú, v očiach sa mu zračila zlosť, no na tvári sa objavil úsmev. Tučná žena oproti nej bola riaditeľkou tohto detského domova.

„Dvadsaťdeväť... mínus... dvadsaťtri,“ odvetila.

„Bystré dievčatko,“ prikývla pani Trippová a úkosom pozrela na tučný zväzok papierov pred sebou.

Na obale z hrubého hnedého papiera Eve hore nohami videla fixkou napísané svoje meno – EVETTE CLAYOVÁ – a zamyslela sa, čo všetko sa v tých papieroch píše.

„Zaujímavé,“ ozvala sa sociálna pracovníčka vedľa Eve a prstom mierila na spis na stole.

„Veľmi,“ prikývla pani Trippová. „Tieto papiere budú čoskoro zastarané. Všetko pôjde do počítačov, všetky tie dôležité informácie... Len si predstavte!“

Eve sa dotkla okraja stola pani Trippovej. Bol z dreva rovnakej farby ako rakva sestry Filomény. To, čo jej držalo srdce pohromade, prasklo a všetko v ňom sa rozsypalo. Donedávna bez Filomény nebolo jediného dňa a odrazu sa pominula.

Jej najranejšia spomienka: Filoména s úsmevom jasnejším než slnečná žiara vôkol. „Celý život som čakala na teba, Eve.“ Posledná spomienka na Filoménu v rakve: Eve sa jej pokúsila zasunúť prst do dlane, no dotkla sa len ľadovo chladnej smrti. V kaplnke sa v mihotavom svetle sviečok pominulo všetko príjemné, všetko, čo Eve mala.

Hoci z okien svojho nového bydliska, Katolíckeho detského domova svätého Michala neďaleko Wavertree Road v srdci liverpoolskej štvrte Edge Hill, videla na kilometre ďaleko, nepáčilo sa jej tu. Nebol to Detský domov svätej Kláry, kde prežila šesť a pol roka. Práve tam ju sestra Filoména naučila čítať a písať, všetko o číslach, o Ježišovi a diablovi. Jej skutočným domovom bol Detský domov svätej Kláry.

Pani Trippová ďalej rozprávala a usmievala sa, no Eve naťahovala uši k zvukom tohto zariadenia. Doliehali k nej hlasy detí, čo sa hrali za oknom, zatiaľ čo dospelejší zverenci si pospevovali akúsi veselú odrhovačku z rádia.

„Eve!“ Hlas sociálnej pracovníčky vrátil dievčatko z myšlienok do reality. „Nedotýkaj sa stola pani Trippovej.“

Prstami a palcom zvierala okraj stola. Stiahla ruku a ospravedlnila sa. „Prepáčte.“

„Prirodzene, že tu nebudeš naveky, Eve,“ chlácholila ju pani Trippová. Keď zaborila pohľad do spisu na stole, pripomínala dychtivého čitateľa, ktorý sa nevie dočkať, až sa opäť ponorí do knihy, od ktorej sa musel odpútať. „Zvládneme to, nájdeme rodinu, ktorá sa ťa ujme. Dobrú katolícku rodinu, ktorá po ničom netúži viac ako po peknom dievčatku...“

Eve sa naklonila dopredu, takže sa špičkami nôh dotkla dlážky.

„Chcem...“ vyšlo jej zo srdca.

„Pokračuj,“ posmelila ju pani Trippová.

Vietor prilepil na okno suchý hnedý list. Šúchal ho po skle, obloha v pozadí akoby sa vpíjala do karmínovočervených oblakov.

„Chcem žiť so sestrou Filoménou.“

Pani Trippová a sociálna pracovníčka si vymenili pohľad. Eve sa zaklonila, nohy sa jej opäť hojdali vo vzduchu a na pleci pocítila nevítaný dotyk sociálnej pracovníčky.

„So sestrou Filoménou? Eve, ale ona už odišla za Ježišom.“

„Tak chcem ísť za sestrou Filoménou a Ježišom.“

„Vieš, že to nejde,“ upozornila ju sociálna pracovníčka, pani Trippová prikývla. „Sestra Filoména už bola veľmi stará a chorá, nadišiel jej čas, aby odišla za Ježišom. Ty si mladé dievča plné života. Ešte nenastal čas, aby si išla za Ježišom.“ Vietor za oknom vydal zvuk, aký vychádzal z hlbokej píšťaly organa v kaplnke v Svätej Kláre.

„Vlastne máme v zálohe istú rodinu, ktorá už na teba čaká, myslíme si, že...“

„Nie!“ Eve odrazu stála nohami na zemi a vytrhla sa zo zovretia sociálnej pracovníčky. „Nechcem žiť so žiadnou rodinou!“

Ponorila sa do čerstvých spomienok, do pokynov, ktoré jej v posledných spoločných chvíľach dala sestra Filoména na časy, keď sa pominie a nebude s ňou.

Pani Trippová ohrnula doteraz usmiate pery. Eve si spomenula.

„Ak vám nedám súhlas, nemôžete ma prinútiť, aby som žila v rodine.“

„No tak, Eve...“ Pani Trippová položila dlane na jej materiály, zovrela chrbát spisu a z otvorenej strany vykukli papiere.

„Budem tu bývať, kým nebudem dosť veľká, aby som odišla.“ Spomenula si na to dlhé slovo, ktoré ju naučila Filoména, aby sa ním oháňala. „Od narodenia som inštitucionalizovaná.“

„Budeme radi, ak budeš bývať u nás, Eve.“

„Mám ľudské práva.“

„Lenže väčšina detí...“

„Nie som väčšina detí, pani Trippová.“

Ticho. Eve si vybavila, ako sedela na posteli sestry Filomény, predtým než naveky zaspala a uložili ju na odpočinok do kaplnky v Svätej Kláre. V hlave jej vírili Filoménine slová. Bol čas zahrať tým, čo nazvala tromfom.

„Buď mi nájdete moju skutočnú mamu a otca a budem bývať s nimi, alebo tu zostanem, kým nebudem plnoletá.“

Sociálna pracovníčka mala v očiach výraz, akoby uvidela ducha. „Eve, postav sa k dverám.“

Eve urobila, čo jej povedali, ale ani na okamih nespustila oči z dvojice žien. Jedna bola tučná ako storočný dub, druhá tenká ani prútik. Ústa si prikryli dlaňou a čosi si šepkali. Pozorovala ich, ako sa k sebe skláňajú, a v duchu premýšľala, či je stôl pani Trippovej z rovnakého dreva, z akého vyrobili rakvu sestry Filomény. Eve, ktorá počula aj trávu rásť, sa teraz zo všetkých síl sústredila na šum slov. Keď dohovorili, pani Trippová sa otočila k nej. „Poď sem, Eve.“

Poslušne sa vrátila na miesto, sadla si na stoličku a upierala pohľad na odreté špičky červených sandálov.

„Takže, Eve,“ spustila pani Trippová. „Uvidíme, čo povieš na život v adoptívnej rodine, až trochu vyrastieš. Zdá sa, že nateraz je tvoj názor pevný. Keďže si taká priama, nechceš nám povedať ešte niečo?“

Eve zdvihla oči. „Chcem sa niečo spýtať.“

„Nech sa páči.“

„Čo je to beštia?“

„Eve!“ vyhŕkli obe ženy jednohlasne.

Eve otočila tvár k sociálnej pracovníčke a priamo ju oslovila. „Práve ste povedali, že ešte aj hovorí ako tá stará beštia.“

Pani Trippová rázne udrela perom po stole. Eve sa jej zahľadela do očí.

„Vitaj v Svätom Michalovi, Eve. Takýto slovník tu netolerujeme a v mene Ježiša Krista žiadame o poslušnosť.“

Za jej chrbtom sa nad riekou Mersey vznášali červenkasté mraky, oblohu v pozadí už pohltila noc.

Pani Trippová sa opäť zahĺbila do materiálov, Eve so sociálnou pracovníčkou sa pobrali k dverám.

„Dúfam, že u nás budeš veľmi šťastná, Eve,“ rozlúčila sa pani Trippová.

O 33 rokov neskôr

Začiatok Konca času

Deň prvý

1

23.55

Päť minút pred polnocou detektívka hlavná inšpektorka Eve Clayová prešla na červenú, a zatiaľ čo jej auto na zasneženej štvorprúdovke ďalej naberalo rýchlosť, naťahovala uši a obzerala sa, či sa jej do cesty nepripletie nejaké vozidlo.

Snehová víchrica sa síce presunula na sever a západ do Írskeho mora, no vzduch prehusťovala mrznúca hmla, cez ktorú ku Clayovej ušiam zozadu doliehala ozvena sirén. Vedela, že je na čele rozbehnutej svorky.

Miesto činu sa nachádzalo dve minúty autom od jej domu na Mersey Road. Násilné zločiny vyšetrovala už pätnásť rokov, no ešte sa nestalo, aby miesto činu bolo tak blízko jej bydliska.

Len pred niekoľkými minútami, práve keď zaparkovala pred domom, odrazu zhaslo svetlo v spálni a rozdrnčal sa jej iPhone. Prebrala hovor, zdvihla zrak a cez krútiacu sa hmlu v tmavom okne spálne rozoznala obrysy svojho manžela Thomasa. Z reproduktorov sa do auta rozlial hlas detektíva seržanta Karla Stona.

„Eve. Na ulici Serpentine...“

„Práve som išla okolo po Aigburth Road.“

„Číslo tridsaťosem. Zdá sa, že sa tam rozpútali hotové jatky.“

Z hrude jej vychádzal chlad, mráz sálal k hlave i pätám.

„Kým si vypočuješ záznam z tiesňovej linky, radšej sa prežehnaj.“

Naštartovala motor.

„Pusti mi to, Karl!“

Skrútla volant, zacúvala a vyrazila.

Na Mersey Road zabočila doprava na štvorprúdovku Aigburth Road a pritom počúvala vydesený, vysoko posadený dievčenský hlas. „Zamkla som sa, zamkla som sa vo svojej izbe...“

Vo svojej izbe? Clayová stlačila plynový pedál ešte viac k podlahe.

Niekto – niečo? – kopalo a búchalo na dvere a v tom chaose výskali akési hlasy, hlasy zbavené ľudskosti, bľabotanie, ktoré Clayová nevedela nikam zaradiť.

„Koľkí ste doma?“ zaznel profesionálne pokojný hlas operátora, zatiaľ čo bolo počuť, ako sa dvere poddávajú náporu.

„Šiesti.“

„A koľko je ich?“

„Videla som troch.“

Zapraskalo drevo a dvere povolili. Dievča zakvílilo a vykríklo: „Mama! Mama! Mama!“

V pozadí jej kriku sa ozývalo mľaskanie jazykov votrelcov a nezrozumiteľné zvuky, akoby náhodne roztrúsené slabiky.

Náhle nastalo ticho. Linka zmĺkla.

„Karl, ako si ďaleko?“

„Idem z Garstonu. Šliapnem na to.“

„Gina Rileyová a Bill Hendricks?“

„Požiadal som dispečing, aby sa s nimi spojili a poslali ich na miesto činu.“

„Zisti mi, kde je najbližšia forenzná jednotka.“

Ukončila hovor a pozerala do svetiel reflektorov, ktoré prerážali hmýriacu sa mliečnu hmlu nad štvorprúdovkou. Červené svetlo semafora sfarbilo okolie, takže pripomínalo krvavú hmlu. Zvieralo ju napätie, prelievalo sa z hlavy do srdca, zo srdca do žalúdka.

Bola len minútu jazdy od miesta činu a na okamih sa jej zmocnila nádej, že páchatelia ešte budú v dome, prípadne neďaleko od neho. Pri vyhliadke, že sa im postaví zoči-voči, sa jej zrýchlil tep, no potom zamrela, lebo inštinkt jej našepkával, čo tušila. Okolnosti sú na ich strane. Ideš neskoro. Už sú za horami.

Zo širokej Aigburth Road zabočila na ulicu Serpentine, pozdĺž ktorej sa po oboch stranách hadila radová zástavba a vytvárala tvar písmena S. Hmla sa zmenila. Zredla a ustupovala, akoby ju táto ulica vysávala zo štvorprúdovky a prehĺtala do tmy medzi veľkými domami.

Lenže predsa, Eve...

Pokračovala po ulici Serpentine, uháňala po vinúcej sa ceste, za oknami auta sa mihali tvary. Obe strany cesty lemovali statné stromy, z viktoriánskych elektrifikovaných pouličných lámp sa rinulo svetlo a zo šuchotajúcej hmly sa vynárali veľkorysé predzáhradky a upravené domy dobre postavených obyvateľov tejto štvrte.

Keď zbadala, že sa oproti nej približujú dva kužele svetla, zastavila uprostred cesty a reflektory protiidúceho auta spomalili.

Ak sú to oni, cez ňu neprejdú.

Auto zastavilo a vystúpila z neho vysoká postava, podľa obrysov ju okamžite spoznala. Aj ona vystúpila, zozadu sa k nej blížil zvuk sirén, no v ušiach jej stále znelo vlhké a vláknité ticho okamihu, keď stíchla linka s dievčaťom volajúcim o pomoc.

Približujúca sa silueta zvolala do tmy: „Eve?“ Do žltého svetla vkročil detektív seržant Karl Stone. Tento vysoký a štíhly muž s predčasne prešedivenými, dozadu sčesanými vlasmi, v tmavom kabáte, ktorý mu bol azda o tri čísla väčší, bol v očiach Clayovej ľudským stelesnením supa.

Brána z tepaného železa bola dokorán.

Clayová so Stonom za pätami vošla do dvora. Ponad plece jej na cestu zasvietil baterkou. Ľad pod nohami bol tvrdý ako kameň, na zmrznutom povrchu síce bolo množstvo stôp, no nič, čo by pripomínalo ľudskú šľapaj.

„Forenzná jednotka?“ spýtala sa Clayová a zamierila k domu.

„Najbližšia sa práve snaží obísť hromadnú haváriu na Upper Parliament Street v Toxtethe.“

„Nemôžeme na nich čakať, musíme ísť na miesto činu,“ povedala Clayová. „Záchranka?“

„Prichádza z Ullet Road.“

„Možno niekto prežil. Pôjdem len ja, aby sme čo najmenej kontaminovali miesto činu.“

„Čo ak sú páchatelia ešte tam?“

„Zakričím na teba. Ostaň pri dverách.“

Keď podišli bližšie k domu, Clayová si všimla, že dvere sú pootvorené, ako rodinné tajomstvo vystavené zraku cudzích ľudí. V štrbine striehla temnota, do ktorej ju lákalo čudné, nepríjemné ticho.

„Karl, prosím, požičaj mi baterku.“

Podal jej ju ponad plece a kužeľ svetla namierila do otvorených dverí. Vyčkávala. Po lebke akoby jej klopkali ľahučké prsty. Posvietila na nenápadnú bezpečnostnú kameru nad dverami.

„Karl, tvoja prvá úloha je získať kamerový záznam, len čo sa bude dať. Ak sa dnu dostali týmito dverami...“

„Viditeľnosť je nahovno, Eve.“

Okolnosti sú na ich strane.

„Práve preto,“ z vrecka kabáta vybrala pár modrých plastových návlekov a natiahla si ich na topánky, „zaútočili dnes.“

Končekom malíčka pravej ruky potisla okraj dverí, kým sa nevytvoril dostatočný priestor, aby mohla prekĺznuť dnu a ničoho sa nedotkla.

Baterkou prečesala temnotu, pri pohľade na tú spúšť stuhla a bojovala s nutkaním zvrtnúť sa a utiecť. „Čo, preboha...“ začula svoj hlas, no myšlienku dokončila už len v mysli, ... tu dnes bolo predo mnou?

2

23.59

V tmavej chodbe sa do ticha ozvalo hlasné, rázne zvonenie telefónu.

„Polícia!“ zvolala. „Ak ma počujete, ozvite sa!“

Strach, ktorý doteraz zvieral Clayovú, sa pominul, len čo sa ocitla hlbšie v dome. Premkla ju neodbytná zvedavosť, až jej vyschlo v ústach aj hrdle a rozbúšilo sa jej srdce. Pocítila, ako sa jej spolu s dychtivým nutkaním čo najrýchlejšie sa dozvedieť čo najviac zostrili zmysly. Oči sa prispôsobili tme, z ktorej pomaly vystupovali tvary. Ticho medzi jednotlivými zazvoneniami telefónu vypĺňali zvuky domu a jeho okolia – šum z rúrok podlahového kúrenia či vietor opierajúci sa do snehom pokrytej strechy. Celú pozornosť sústredila na priestor a čas, v ktorom sa ocitla.

Zrýchlil sa jej pulz a inštinktívne sa zamerala na schody nad trojicou tiel ležiacich na dlážke na chodbe. „Ak budeš potrebovať pomoc, zavolaj na mňa!“

Z útrob domu sa ozývalo tikanie hodín, na jazyku pocítila vlhkú kovovú chuť krvi na stene a na dlážke. V ovzduší sa vznášal osobitý pach, akoby každá častica vzduchu nasiakla krvou. Keď zdvihla nohu z koberca, aby pokročila vpred, pocítila, že ju pridŕža lepkavá hmota, a začula začvachtanie.

Akoby ma zavreli v mäsiarstve, pomyslela si. Bez odvetrávania.

Svietila si baterkou, keď kráčala pozdĺž koberca s podlhovastými krvavými škvrnami k trojici tiel pod schodmi. Po ceste sa zastavila a namierila lúč svetla na displej telefónu.

„Karl! Prever mi číslo 07700 934 763. Na koho je registrované? Odkiaľ volajú?“

Zvonenie ustalo a zapol sa odkazovač.

„Dovolali ste sa k Patelovcom...“ ozval sa zrelý ženský hlas, zrejme pani domu, odhadla Clayová, keď sa ocitla pri obrazci z tiel.

Približne sedemročné dievča. Staršia pani. Vysoký muž v strednom veku. Vo svetle baterky to vyzeralo, akoby ich doriadila svorka divých psov. Zo znetvorených tvárí sa už nedalo rozpoznať, kto ako vyzeral.

„Je nám ľúto, ale váš hovor nemôžeme prebrať...“

Telá boli starostlivo usporiadané do nepravidelného štvoruholníka. Stará pani ležala na boku s hlavou sklonenou na pleci a s vystretou ľavou rukou. Na boku ležal aj muž, rukou sa načahoval ponad rozbitú lebku a prstami sa dotýkal ženiných nôh. V páse bol prehnutý v pravom uhle. Dlhé nohy siahali k hlave dievčatka, špičkami sa mu dotýkali tváre. Dievča vypĺňalo zostávajúci priestor: ležalo na chrbte, s chodidlami pri tvári starej ženy. Jeho bezvládne telo ktosi po smrti starostlivo uložil medzi otca a starú mamu.

Clayová si v duchu odfotila obrazec vytvorený telami.

„... ak nám však po zaznení signálu necháte odkaz...“

Spoza chrbta sa k nej zakrádala hmla, z dlážky stúpalo teplo. Telá ešte nestihli vychladnúť.

„... ozveme sa vám, len čo budeme môcť.“

Pípol tón na znamenie, že možno nahrať odkaz. Ticho. Nato volajúci vzdychol, bol to dlhý, smrteľný vzdych, potom nezrozumiteľne šepkal a napokon položil.

Dievčatku sa v dokorán otvorených očiach zračilo ohromenie. Bolo o pár rokov staršie ako Clayovej syn Philip, dlhé tmavé vlasy mali rovnaký odtieň. Nasilu tie myšlienky uťala a zatlačila hlboko do seba.

Pokračuj, pokračuj v práci...

Kužeľom svetla prečesala chodbu a všimla si krvavé stopy na miestach, kadiaľ páchatelia ťahali telá, aby ich usporiadali pod schodiskom. Obišla telá a pokračovala na poschodie.

„Polícia!“ zakričala nahor z druhého schodu.

Stúpala po schodoch popri tapete počarbanej ešte vlhkými krvavými čiarami. Nepravidelný štvoruholník s rovnou čiarou trčiacou z ľavého horného rohu. Keď prechádzala popri ďalšej prstom nakreslenej krvavej značke, pridala do kroku. Táto jej pripomínala akési nepodarené W. Tri čiary stretávajúce sa v jednom bode.

Keď sa ocitla na poschodí, čosi v obrazci z tiel a kresbe na stene pri schodoch sa jej hlboko v mozgu spojilo. Pripomínali tvary z mapy.

Na čo sa pozerám, ale nevidím to?

„Eve?“ zaznel náhle rázny Stonov hlas, ale Clayová ani brvou nepohla. Povzbudilo ju, keď si uvedomila, že aj na tomto diabolskom mieste sa dokáže ovládať. „Si v poriadku?“ V Stonovom hlase počula obavy.

„Živá a zdravá. Zdá sa, že páchatelia počarbali steny.“

Na poschodí sa otočila. Svetlom baterky ožiarila širokú chodbu s pootváranými dverami do jednotlivých spální.

„Záchranka stojí pred domom!“

Pohľadom premerala tri mŕtve ženské telá na chodbe.

„Neskoro. Nikto neprežil,“ zakričala na odpoveď.

Svetlo baterky zablikalo, zhaslo a opäť ožilo. Vypla baterku a zamerala sa na priestor ako celok. Všetky dvere na dohľad boli pootvárané. Vietor za oknami vzdychal a pískal, tlačil sa na steny, kĺzal po škridlovej streche a objímal dom ako mŕtveho milenca.

Opäť zapla baterku.

Zahľadela sa na tri telá a bola si istá, že v dome okrem nej niet živého človeka.

Približne dvojročné dievčatko. Odvrátila od neho zrak.

Prizrela sa telu tínedžerky. Práve jej vydesený hlas počula zo záznamu tiesňovej linky. Keď pozrela na matku ležiacu vedľa, uvedomila si, že sa díva na rovnaký obrazec, aký videla na stene na schodisku namaľovaný krvavým prstom.

Pripomínal nepodarené W.

Uprostred ležala tínedžerka, chodidlami sa dotýkala soklovej lišty medzi stenou a dlážkou. Po pravej ruke jej ležala malá sestrička, chodidlá mala opreté na rovnakom mieste ako jej staršia sestra. Naľavo bola matka, nohami sa dotýkala chodidiel svojej staršej dcéry.

Clayová sa zamerala na matku. Začala od chodidiel a pomaly presúvala kužeľ svetla po nohách a trupe až k zakrvavenej tvári. V jamkách chýbali oči.

Prečo nechceli, aby videla? zamyslela sa.

Čo najrýchlejšie a najdôkladnejšie skontrolovala všetkých sedem izieb na poschodí, z obhliadky sa dovtípila, že masaker sa udial v dvoch spálňach, a pobrala sa na prízemie. Pristavila sa pri stene s krvou namaľovaným štvoruholníkom a spustila pohľad pod schody na obraz vytvorený štvoricou tiel. Tvary sa zhodovali, rovnako ako nepodarené W zodpovedalo rozmiestneniu tiel matky a dcér na poschodí.

Prešla okolo tiel a popri stene, aby sa vyhla krvavým stopám, čo zostali po telách, sa pustila po dlhej, širokej chodbe. Na konci našla priestrannú kuchyňu. Bola ešte tmavšia než zvyšok domu. S pootvorenými dverami do záhrady sa pohrával vietor.

Zažala svetlo.

Na prvý pohľad mala pred sebou normálny otvorený kuchynský priestor s dláždenou podlahou. Spotrebiče a príslušenstvo boli zladené v kombinácii chrómovej a čiernej farby. Potom zdvihla zrak na zakrvavené steny a strop. Všimla si tri výrazné krvavé striekance. Jeden bol pri zadných dverách, druhý uprostred kuchyne a tretí pri dverách na chodbu.

Stará mama. Otec. Dcéra.

Rozhliadla sa po kuchyni, všetko bolo na svojom mieste. Vrátila sa k prednému vchodu a zakričala: „Karl, čo je s Rileyovou a Hendricksom?“

„Už sú tu.“

„Vytvorte tri tímy, prečešte okolie. Možno sú neďaleko.“

Pristavila sa pri telefóne, na displeji odkazovača blikala červená číslica 1. Na iPhone zapla nahrávanie, na odkazovači spustila prehrávanie odkazov a v duchu počítala, ako dlho trvá ticho. Narátala do päť. Nato sa ozval ťažký vzdych. A tichý zvuk.

V hlave sa jej vynorila myšlienka, ktorej sa zdráhala uveriť. Povedala si, že zatiaľ sa o ňu nepodelí so Stonom ani s nikým iným.

Páchatelia načasovali hovor tak, aby vtedy bola na mieste činu.

Premkol ju mráz. Stále sú neďaleko.

Jej pokojné odhodlanie bolo razom preč.

Nazlostení bôžikovia, opití krvou a mocou, ukrytí v hmle.

V duchu sa vrátila domov, k Thomasovi a Philipovi, dve minúty autom odtiaľto.

Deň druhý

Table of Contents

Start

PROLÓG

O 33 rokov neskôr Začiatok Konca času

Deň prvý

1

2

Deň druhý