Translation © Jaroslav Albrecht, 1972

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu JOHN BARLEYCOM

přeložil Jaroslav Albrecht, 1972

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

ISBN 978-80-7543-378-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-379-4 (mobi)

1

Přihodilo se mi to všechno v den voleb. Za teplého kalifornského odpoledne jsem sjížděl ze své farmy do Měsíčního údolí, do malé vesnice, abych tam odevzdal svůj hlas „pro“ nebo „proti“ k celé řadě návrhů na úpravu zákonů v Kalifornii. Poněvadž bylo tenkrát horko, napil jsem se několikrát, než jsem odevzdal svůj hlas, a několikrát, když jsem jej odevzdal. Pak jsem se vracel přes pahorky porostlé vinicemi, jel jsem cestami vinoucími se pastvinami, a přijel jsem na farmu právě včas, abych se ještě trochu napil a navečeřel.

„Jak jsi hlasoval o úpravě volebního práva?“ ptala se Charmian.

„Hlasoval jsem pro.“

Překvapeně vykřikla. Musím připomenout, že jsem se v mladých letech, ačkoliv jsem byl horlivým demokratem, stavěl proti volebnímu právu žen. Ve svých vyzrálejších a snášenlivějších letech jsem je uznával bez nadšení za nevyhnutelný společenský jev.

„Tak proč jsi vlastně hlasoval pro?“ ptala se Charmian.

Odpověděl jsem. Odpovídal jsem rozvláčně. Odpovídal jsem rozčileně, a čím déle jsem mluvil, tím víc jsem se rozčiloval. (Ne, nebyl jsem opilý. Koni, na kterém jsem jel, právem říkali Povstalec a rád bych byl viděl, jak by opilý člověk dokázal na něm jet.)

A přece – jak bych to řekl? – měl jsem trochu v hlavě, byl jsem v dobré „náladě“, měl jsem malou špičku.

„Když ženy dostanou volební právo, budou hlasovat pro prohibici,“ řekl jsem. „Jenom ženy, sestry a matky, jen ty zarazí Démonu alkoholu hřebíky do rakve…“

„Ale já myslela, že s tím pánem jsi zadobře,“ skočila mi do řeči Charmian.

„Jsem, byl jsem, nejsem, nikdy jsem nebyl. Nikdy s ním nejsem míň zadobře, než když je se mnou a když se zdá, že jsem s ním nejvíc zadobře. Je to král lhářů. Je nejupřímnější z těch, kdo říkají pravdu. Je to vznešený chlapík, v jehož společnosti si připadám jako ve společnosti bohů. Je také ve spolku se Zubatou. Jeho cesta vede k čiré pravdě a ke smrti. Popřává nám jasné vidění i šálivé sny. Je nepřítelem života a učí nás větším moudrostem, než kam sahá naše životní moudrost. Je to zabiják se zkrvavenýma rukama a ničí mládí.“

Charmian se na mne zahleděla a hned jsem věděl, že se diví, odkud tohle vše mám.

Mluvil jsem dál, a jak říkám, byl jsem trochu v náladě. Všechny myšlenky v mém mozku byly na svém místě. Každá myšlenka se krčila ve střehu ve své malé cele, jako se krčí za noci vězňové, když se připravují na útěk. A každá myšlenka byla jasnou, ostře ohraničenou, neklamnou vizí. Můj mozek prozařovalo jasné, bílé světlo alkoholu. Démon alkohol měl záchvat pravdomluvnosti a vyzrazoval na sebe nejdůvěrnější tajemství. A já byl jeho mluvčím. Vynořovalo se mi množství vzpomínek z mého života a šikovaly se hezky za sebou jako vojáci na přehlídce. Mohl jsem si mezi nimi jen vybírat a volit. Byl jsem pánem svého myšlení, vládcem nad svým slovníkem i nad svou životní zkušeností, a mohl jsem neomylně vybírat jednotlivá data a sestavovat z nich své vyprávění. Démon alkohol dovede totiž takto svádět a lákat, probouzet v mozku hlodající červy myšlení, našeptávat osudné předtuchy pravdy a blýskat červenavými záblesky do šedi všedních dnů.

Nastínil jsem Charmian svůj život a vylíčil jsem, z čeho se v podstatě skládá má bytost. Nebyl jsem alkoholikem po předcích. Nenarodil jsem se s vrozenou biologickou predispozicí k alkoholu. V tom byla celá naše rodina normální. Sklon k alkoholismu byl u mne získaným návykem. A pečlivě jsem jej v sobě vypěstoval. Alkohol mně byl hrozně protivný – odpornější než jakýkoli lék. A ani teď ještě nesnáším jeho příchuť. Pil jsem jej jenom proto, že mě „povzbuzoval“. Ale od pěti do pětadvaceti let jsem tomu povzbuzování nemohl přijít na chuť. Dvacet let této nedobrovolné učební doby jsem potřeboval k tomu, abych donutil své odbojné tělo snášet alkohol, abych po něm zatoužil v srdci i v hloubi duše.

Načrtl jsem svá první setkání s alkoholem, vyprávěl jsem o svých prvních důvěrnějších stycích s ním, o opíjení i o tom, jak mi byl zase odporný, a stále jsem zdůrazňoval, co mě nakonec přece jen zdolalo – totiž snadný přístup k alkoholu. Nejenže jsem měl k němu vždycky přístup, ale v mém probouzejícím se životě mě k němu všechno přitahovalo. Jako kamelot, jako námořník, horník, jako tulák v dálných zemích, vždy, kdekoliv se muži sešli, aby si popovídali, zasmáli se, vychloubali se nebo si odpočali po otupující dřině dnů a nocí –, tu se vždycky sesedli u sklenice. Výčep byl obvyklým místem jejich schůzek. Tam se vždycky chlapi scházeli jako kdysi primitivní lidé u svých ohnišť nebo ohníčků při ústí jeskyň.

Charmian jsem připomněl domky na člunech v jižním Tichomoří, kam ji nikdy nevpustili, do kterých se kučeraví lidožrouti uchylovali před svými ženami, kde popíjeli a zpíjeli se a kam – stejně jako do posvátných stánků – byl ženám přístup zakázán pod trestem smrti. Jako mladík jsem se dík výčepům vyhnul úzkoprsému vlivu žen a pronikl do širého a volného světa chlapů. Všecky cesty vedly do výčepu. Tisíce dobrodružných, romantických cest se sbíhalo ve výčepu, a odtamtud zase vedly zpět do širého světa.

„To hlavní na tom je,“ končil jsem svou řeč, „že snadný přístup k alkoholu vzbudil ve mně i chuť na něj. Nestál jsem o alkohol. Posmíval jsem se mu. A přece jsem teď nakonec sám posedlý pijáckou vášní. Dvacet let bylo zapotřebí, aby se ve mně zahnízdila touha po alkoholu, a deset dalších, aby vzrostla. A výsledek toho, že jsem hověl této touze, je vše jiné, jen ne dobré. Povahou jsem dobrosrdečný a veselý. A přece, jak se jen dostanu do styku s Démonem alkoholu, hned trpím prokletím intelektuálního pesimismu.

„Ale,“ spěšně jsem dodal – a já vždycky něco úspěšně dodávám – „můj Démon musí dostat, co mu patří. Mluví pravdu. To je na tom to proklaté. Takzvané životní pravdy nejsou pravdivé. Jsou to životní lži, jimiž život žije, a můj Démon je usvědčuje ze lži.“

„Což životu neprospívá,“ poznamenala Charmian.

„Zcela správně,“ odpověděl jsem. „A v tom je právě to nejhorší peklo. Démon alkohol nás vede vstříc smrti. Proto jsem dnes hlasoval pro úpravu zákona. Probíral jsem se svým dosavadním životem a uvědomil si, že právě snadný přístup k alkoholu probudil ve mně i touhu po něm. Rozuměj, v jediném pokolení se narodí poměrně málo alkoholiků. A alkoholikem myslím člověka, který celým svým založením touží po alkoholu a je k němu hnán neodolatelnou mocí. Velká většina návykových pijáků se narodila nejen bez touhy po alkoholu, nýbrž se skutečným odporem k němu. A ani prvnímu, ani dvacátému, ani stému doušku se nepodařilo probudit v nich zálibu v alkoholu. Prostě se tomu naučili, jako se lidé naučí kouřit, ačkoliv je mnohem lehčí naučit se kouřit než pít. Naučili se pít, že měli snadný přístup k alkoholu. To ženy dobře znají – a doplácejí na to. Jak ženy, tak sestry i matky. Když půjdou hlasovat, tak budou hlasovat pro prohibici. A nejlepší na tom bude, že příští pokolení nestihne takové trápení. Nebude mít přístup k alkoholu, nebude tíhnout k alkoholismu, a tak nebude nikdy alkohol postrádat. Bude to znamenat bohatší život v dospělém věku pro chlapce, kteří se narodí a budou zdravě vyrůstat, a také bohatší život pro dívky, které se narodí a budou zdravě vyrůstat a spojí svůj život s životem mladých mužů.

„Proč tohle všechno nenapíšeš pro budoucí muže a ženy?“ zeptala se Charmian. „Proč to nesepíšeš, abys tak poradil ženám, sestrám a matkám, jak mají hlasovat?“

„Paměti alkoholika?“ ušklíbl jsem se, či spíš se ve mně ušklíbl Démon alkohol, protože tu se mnou seděl za stolem, třebaže jsem měl takovou příjemnou, filantropickou náladu – a to už je trik tohoto Démona, že dovede úsměv pozměnit v posměšek, aniž na to hned upozorní.

„Ne,“ řekla Charmian, nevšímajíc si drsnosti Démona, jak už se tomu mnoho žen naučilo. „Tys mi přece dokázal, že nejsi alkoholik, že jsi nepropadl drogám, piješ jen z návyku, jsi člověk, který se s tím Démonem seznámil tak, že se s ním po léta potýkal. Sepiš to a dej tomu název ,Paměti alkoholika‘.“

Table of Contents

1