Copyright © 2012 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Marta Kališová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu GESANGTES MAORI

přeložila Marta Kališová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-384-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-385-5 (mobi)

Pro George a Maus

1.

Indický oceán, 1953

Sálavý žár žhnoucího uhlí ho pálil do obličeje, ruce již několik hodin skoro necítil, ale John přesto dál přikládal lopatou černé uhlí do rozpáleného otvoru. Nesměl polevit ani na chvilku. Dozorce je měl všechny na očích. Hned si všiml, když některý z dělníků v pravidelném rytmu házení lopatou zůstal pozadu, a pak nešetřil ranami přes záda, nohy i paže. Jako by je i beztoho od nepřetržité práce nebolelo celé tělo. Džbán vody byl jediný luxus, který byl dělníkům na Pacific Maidenu dopřán. Není divu, jinak by v žáru ohně po půldni omdleli.

Když se John nechal na tuto práci najmout, věděl, že ho nečeká žádná pohodová plavba. Ale tak tvrdou práci si nepředstavoval. Házet lopatou uhlí, to zní jako těžká práce, ale té se doposud nikdy nebál. Ale tady dole u obrovských strojů v podpalubí panovalo téměř nesnesitelné vedro. K tomu ještě nedostatek kyslíku, který se postaral o stálou bolest hlavy. A neutichající tlukot pístů to celé jen zhoršoval.

Noclehárna byla hned vedle strojů. Muži tam leželi namačkání na proleželých pryčnách, které dělníci druhé směny opustili jen před malou chvílí. John neměl ani tušení, s kým sdílí své lože, ale spal vždy s pachem jeho potu v nose. Pronikavé zapískání ukončilo dnešní denní směnu. Nebo byla noc? John ztratil pojem o čase. Ale dnes nechtěl jen sníst svou tvrdou skývu chleba a upadnout do tvrdého spánku. Chtěl se projít po palubě a dopřát plicím čerstvý vzduch. K tomu se ostatně odhodlával každý den, ale nakonec vždy zvítězila nezměrná únava.

Vyčerpaně vystoupal po mnoha schodech nahoru a zdálo se mu, že se dostal z pekelného jícnu na světlo. Ještě poslední schod… zvedl kovové dveře a octl se na čistě vyleštěné palubě velkého parníku. Pomalu přešel k zábradlí. Hluboko pod ním se leskl Indický oceán, ve vlnách narážejících na příď světélkoval plankton a dodával boku lodi téměř magický lesk. Pluli někde jižně od Indie. Nebude trvat dlouho a proplují Suezským kanálem. Což by se John vůbec nedozvěděl, když byl zavřený v podpalubí a přikládal uhlí.

Zvědavě se rozhlédl. Loď patřila jeho otci jako všechny lodi, které měly ve svém názvu slovo Pacific. Znal její rychlost, velikost i vysoké stáří, tak jako u všech lodí společnosti Pacific Shipping Company. Pravděpodobně už někdy na její palubě byl, představil se kapitánovi a zdvořile se usmíval, když muži žertovali o dědici a následníkovi. Johnův otec byl statný a energický muž, rozhodně si ještě několik desítek let nenechá vzít otěže rejdařství z rukou – tím si byl John jist. Nyní se s tímto životem rozloučil. S konečnou platností. Byl jen jedním z dělníků, kteří hází lopatou, už ne syn majitele. Tak tomu chtěl, když se nechal zapsat na seznam jako John Miller.

Zasněně se díval vzhůru na oblohu. Jižní kříž svítil po straně téměř nad horizontem. Nepotrvá dlouho a nebude už vidět souhvězdí, které po celé dětství bdělo nad jeho spánkem.

V budoucnosti chce žít v Německu u své vlastní rodiny. Nový Zéland byl minulostí, jen epizodou, která ovšem trvala téměř dvacet let…

Dveře za ním zaskřípěly, jak je někdo otevřel. Cvaknutí zapalovače a jeho plamínek na chvilku osvítil tmavý obličej s ostře zahnutým nosem, pak doutnající cigareta a znovu tma. Ta krátká chvilka Johnovi stačila, aby poznal prvního poddůstojníka. Přímého nadřízeného všech námořníků, kteří na palubě prováděli jednoduché činnosti jako přikládání pod kotel nebo škrábání brambor. John si lehce povzdechl. Doufal, že tu bude chvíli sám, ale nebylo mu to dopřáno.

Poddůstojník si stoupl vedle něj, potáhl z cigarety a popel klepl do moře. Zamyšleně se díval za ním a jen jakoby mimochodem poznamenal: „Je možné, že jsem tě už někdy viděl?“

John pokrčil rameny. „Jestli jsi také z Christchurch, je to možné, tak velký není,“ řekl pokud možno klidně. Mohl jen doufat, že ho nikdo nepozná.

Poddůstojník zavrtěl hlavou. „Ne, muselo to být někde na palubě, jen nemůžu přijít na to, kdy. Jsi si jistý, že ses nenechal najmout už dřív?“

John se zasmál. „Chci se jen dostat do Hamburku a tohle je pro mě dobrá možnost. Jsem mladý a silný, tak bych si měl takhle na cestu vydělat.“

Poddůstojník znovu odklepl popel do moře. Chvíli bylo ticho a John si myslel, že tím hovor skončil. Pak se poddůstojník náhle otočil a přidržel hořící zapalovač u Johnova obličeje.

„Tak teď jsem si vzpomněl. Byl jsi s Cavanaghem, naším panem rejdařem. Vlekl ses za ním a na všechno kýval. Jsi jeho syn!“

John odmítavě zavrtěl hlavou. „Co tě to napadá? Kdybych byl rejdařův syn, popíjel bych teď víno v důstojnické jídelně a pak šel do své luxusní kajuty na horní palubě. Zcela určitě bych nestál dole u mašin a neházel lopatou. A nesdílel bych svou pryčnu s páchnoucím kumpánem.“

Poddůstojník na něj pohlédl se zakloněnou hlavou. „No, je možný, že nechceš, aby tě starej pán našel. A jestli chceš tajně pláchnout do Německa, tak pár týdnů práce s lopatou vydržíš, nebo ne?“

„Proč bych měl utíkat? Jako dědic Pacific Shipping Company bych k tomu neměl žádnej důvod. Mohl bych se mít dobře a jen čekat, až starej Cavanagh natáhne bačkory.“ Pohrdavě si odfrknul, aby dal najevo, jak nesmyslný je poddůstojníkův nápad. Ve skrytu duše se v něm ale začal šířit strach. Co když teď chlapi z posádky ucítí šanci pomstít se neoblíbenému rejdaři? Najednou viděl nízké zábradlí jinýma očima. Jak rychle je možné srazit někoho do moře a jak asi vypadají stále se zmenšující světla nákladní lodi, než se člověk v hlubokém oceánu utopí?

Poddůstojník se ale od své myšlenky nemínil nechat odvést. „Ale jo, jsi to ty, tenhle John. Po celou dobu ses tvářil, jako že jsi něco lepšího. Přitom jsi neměl ani ponětí, co od nás tvůj otec požaduje. Ale kdoví, možná tě k nám sám poslal, abys ho informoval, jak nás ještě líp využít. Koho zajímá, že všichni chlapi ve strojovně budou jednou zvracet krev? Tvůj otec jen tak na naftu nepřejde, ten ne. Dokud bude na Novém Zélandu uhlí, nechá své lodi jezdit na něj.“

John zvedl na obranu obě ruce. „Opravdu nevím, o čem to tu mluvíš. Chci jen do Hamburku…“

Prudkým pohybem otevřel poddůstojník dveře ke schodům a křikl do tmy: „McTaggarte, jsi tam? Pojď se sem nahoru podívat, koho jsem tu našel!“

O chvilku později vystoupil na palubu velký muž. Očividně maorský míšenec s tmavýma očima, obrovskými svaly a skoro o hlavu vyšší než John. Ten už ho párkrát viděl, jak lehce, bez námahy hází uhlí pod kotel. Teď se na něj muž jen chvíli díval a přikývnul: „Jo, je to von. V tý špíně dole jsem ho nepoznal. Pobíhal za starým Cavanaghem a vypadal jako jeden z těch hodnejch chlapečků, kterejm bude jednou patřit celej svět.“ Na chvilku se zamyslel a pak se zeptal: „Co tady u nás chce?“

Poddůstojník znovu potáhl z cigarety. „Hraje si tu na špióna. Nebo utekl od papínka a doufá, že prožije nějaké dobrodružství. Znáš to přece, Hamburk a Reeperbahn!“ Oba se rozřehtali. „To bude ono! Neměli bychom říct kapitánovi, jaký cenný náklad má na palubě? Co myslíš?“

John bezděky vykulil oči a zavrtěl hlavou – chyba, kterou si okamžitě uvědomil. Tím se prozradil. Poddůstojník k němu přistoupil o krok a popadl ho špinavou tlapou za límec umazaný od uhelného prachu.

„Kapitán se nesmí nic dovědět, co? Nevím sice proč, ale v žádném případě se nemá domáknout, koho si to s sebou vezeme! A ty za ním nikdy nepoběžíš a neřekneš mu, co pro nás musíš dělat…“

Oba muži se na sebe podívali a drsně se zasmáli.

Bez varování kopl McTaggart Johna zezadu pod koleno. Holínky z těžké kůže měly špičky s ocelovou výztuží. Bolest projela Johnovi jako blesk celou nohou a srazila ho na kolena. Okamžitě přistála tatáž ocelová špička na jeho žaludku. Zalapal po dechu. „Co to má…“ chtěl protestovat, ale dostal ránu pěstí do tváře. Schoulil se na zemi jako novorozeně, ale nic ho nemohlo ochránit před ranami a zlostí obou námořníků. Měli šanci pomstít se rejdaři, a tak to udělali. Pořádně. Koho zajímalo, že nejde o George Cavanagha, ale o jeho syna? John po chvíli ztratil vědomí a zahalila ho milosrdná tma. Nevšiml si ani, když od něj odešli, jen vzdáleně slyšel jejich posměšný smích.

Když znovu přišel k sobě, na obzoru již svítalo. Se sténáním otevřel napuchlé oči a opatrně pohnul nohou, pak druhou. Zdálo se, že nemá nic zlomeného. Pomalu se posadil. Celé tělo ho bolelo a na košili měl krvavé skvrny. S námahou se zvedl a opřel o zábradlí. Aspoň že ho ti dva nehodili přes palubu. I když by ho to snad ušetřilo bolestí. Ušklíbl se. Těch pár týdnů to nějak vydrží a v Hamburku bude tak jako tak všechno jinak. Nadechl se zhluboka svěžího vzduchu, naposledy sklouzl pohledem ke vzdálenému horizontu a otočil se.

Když otevřel skřípající dveře do podpalubí, na chvilku zaváhal. Tam dole ho čekalo peklo s McTaggartem a tím poddůstojníkem. Ale na útěk tady na lodi nemohl vůbec pomýšlet. Neměl na vybranou, musel to vydržet. Když za ním zapadly dveře, znělo mu to v uších, jako by to byly dveře žaláře.

„Tak dělej, ty maminčinej mazánku, pohni sebou!“

V přítmí místnosti pro posádku se nad Johnem skláněl tmavovlasý poddůstojník. Aby svým slovům dodal váhu, kopl ho kolenem do boku. Bylo to zbytečné, neboť John již seděl na okraji své úzké pryčny a zvedal se. Sáhl po své košili, která už dávno nebyla bílá, a přetáhl si ji přes hlavu – knoflíčky se nezabýval, byla by to jen ztráta drahocenného času, a opustil noclehárnu, jak nejrychleji to šlo. Nebylo to však dost rychle pro muže, který ho budil. Měl v ruce mop s dlouhou násadou a tloukl jí Johna po nohách. Měl z toho vyloženě legraci. John sklonil hlavu. Od té doby, co ho na palubě zbili, nevynechali poddůstojník a jeho kumpán ani den, aby ho nenechali na pokoji. Jeho rány a modřiny z první „lekce“ se proto nemohly zahojit.

„Trochu rychleji, jestli smím prosit. Tvůj otec nás neplatí za počítání hvězd. Loď musí být čistá a musíme dojet včas. Tak sebou sakra hoď! Dneska máš na starost latríny. Všichni už si stěžují na jejich smrad, nejvyšší čas, aby se o ně náš urozený hošánek postaral!“

S těmi slovy vrazil Johnovi do ruky mop, ukázal na kbelík, který stál na zemi a zmizel ve spoře osvětlené chodbě.

John zívl a opatrně se protáhl, nakolik mu to dovolila bolavá žebra. Bylo časně ráno, loď teď plula na západ od Indie, nedaleko Afrického rohu. Bude trvat ještě dlouhé týdny, než doplují do Hamburku. Na chodbách panovalo nesnesitelné vedro. Když John otevřel dveře k latrínám, zavalil ho proud tak páchnoucího vzduchu, až se mu zvedl žaludek. Zhluboka se nadechl, ale nepomohlo to. Nemohl však celou dobu zadržovat dech, a tak zaťal zuby a snažil se myslet na lepší zítřky.

Naplnil kbelík vodou, přidal trochu jádrového mýdla a pustil se do umyvadla pod napolo slepým zrcadlem. Zatímco drhl armaturu a snažil se odstranit aspoň tu největší špínu, uviděl svůj obličej ve vyleštěném kusu kovu, který měl sloužit mužům jako zrcadlo.

Světlé vlasy se zvláštním zlatavým odstínem mu visely v pramíncích do čela. Jeho nápadné zelené oči – nebo to byla přece jen mořská modř? – vypadaly unaveně. Pod lícními kostmi vpadlé tváře, hluboké kruhy pod očima a roztržený ret – strastiplná cesta zanechala v jeho obličeji stopy. Nos měl nateklý a trochu nakřivo, zřejmě mu ho před několika dny zlomili. Tušil, že otcovo rejdařství nezbohatlo z dobroty, ale tak zlé si to přece jen nepředstavoval. To příšerné vedro při dlouhých cestách v tropech. Nebo nesnesitelný zápach v podpalubí, kde se tucty nemytých mužů tísnily na malém prostoru. Ty hrubé vtipy, kterými se bavili po práci, když se snažili pozvednout si náladu zteplalým pivem.

John ponořil mop do vody a umýval podlahu, na které sem tam šplíchala smradlavá břečka. Copak se ostatní nesnaží trefit do připravených kbelíků? Odnášel kýble po jednom na palubu a snažil se, aby mu páchnoucí tekutina nepocákala kalhoty. Ale vlnobití bylo tak silné, že se mu to nedařilo. V ústech měl nakyslou chuť, když konečně postavil poslední kbelík zpátky na místo a dál čistil podlahu. Trvalo celou věčnost, než ji pod nánosem nečistot bylo znovu vidět. Ve chvíli, kdy naposledy vyždímal mop, se otevřely dveře. Muž, který ho prve budil, vešel dovnitř a pátravě se rozhlížel.

„Tak hotovo?“

John přikývl. Poddůstojník nechtěl žádné vysvětlování a byl agresivní, když mu chtěl něco říct. Ale tentokrát se jen usmál, ukázal shnilé zuby, rozepnul si kalhoty a velkým obloukem se vymočil na umytou podlahu. Přitom se trefoval ne do kbelíků, ale Johnovi na nohy. Ten udělal mimoděk krok stranou.

„Dovolil jsem ti snad ustoupit, námořníku?!“ zařval poddůstojník, aniž přestal močit.

John se zarazil. Tahle cesta se pro něj po odhalení změnila v noční můru, doprovázena samými zrůdami. Tenhle poddůstojník byl jednou z nejnebezpečnějších. Když mu John odporoval, nebo nedělal to, co po něm chtěl, hned ho zbil. Určitě si přitom představoval, že tluče jeho otce, George Cavanagha, majitele velké Pacific Shipping Company. Rejdaře, který během poslední války přišel k velkému bohatství a teď dělá vše pro to, aby si svůj majetek udržel.

John sevřel v rukou ulepenou násadu mopu a sklonil hlavu, zatímco mu poddůstojník močil na boty a ani se netvářil, že by to bylo nedopatřením.

Konečně svůj měchýř vyprázdnil. Pohrdavým gestem ukázal na podlahu.

„Tomu říkáš čistý? Tak to bych od svých námořníků nečekal! Když neumíš zacházet s mopem, tak si holt musíš kleknout na kolena, abys podlahu pořádně umyl!“ Vzal špinavý hadr, který visel na rezavé trubce, a hodil ho Johnovi k nohám.

„Umyj to. Až budeš hotov, musí být podlaha čistá tak, že by z ní mohl jíst i sám kapitán. Je ti to jasný?“

John se pomalu spustil na kolena. Cítil, jak mu vlhkost prosakuje skrz pracovní kalhoty až na kůži. Zatnul zuby a polkl. Tenhle poddůstojník nad ním nemá žádnou moc, ne skutečnou. Ne nad jeho duší. John se zaměřil jen na svůj velký cíl. Chtěl se ve zdraví dostat do Hamburku a začít tam nový život. Popadl hadr a začal toho rána už podruhé drhnout podlahu.

Když později přišel do místnosti pro mužstvo, aby si vzal něco k jídlu, odsedávali si od něj i ti nejpřátelštější námořníci. „Cos mu udělal, že tě tak nenávidí?“ zamumlal jeden starší muž, než vzal svůj talíř a přesedl si k vedlejšímu stolu. „A nezlob se, chlapče, smrdíš jako tchoř, to je i na mě moc.“

John začal do sebe rychle soukat lepkavou ovesnou kaši. Nikdy nevěděl, kdy se poddůstojník nebo McTaggart znovu objeví, což by znamenalo konec jeho přestávky na jídlo. Ještě pár doušků zteplalé vody a pak honem zase k velkým kotlům přikládat uhlí. Skoro se na už tvrdou směnu těšil, neboť věděl, že ho během ní jeho trýznitelé nechají na pokoji.

Po hodinách dřiny se natáhl na svou pryčnu. Chrápání ostatních mužů v těsné horké místnosti a jeho nalomená žebra mu přes velikou únavu nedaly spát. Ležel na zádech a díval se do temnoty. V myšlenkách se vracel zpátky k okamžiku, kdy se rozhodl, že jednoho dne opustí Nový Zéland…

Byl to jeden z krásných prosluněných dní, jaké jsou jen na Novém Zélandu. Dům jeho otce stál vysoko nad Tichým oceánem, z lehce se svažující zahrady bylo vidět na tyrkysově zbarvené moře s korunkami pěny na vlnách. Nad ní se klenulo tmavomodré nebe bez jediného mráčku. Bylo jen několik dní před Vánocemi, brzy skončí rok 1944.

John seděl pohodlně na terase nad svými domácími úkoly, když se náhle objevil jeho otec. Zcela proti svým zvyklostem měl v ruce láhev piva a tvářil se zasmušile. John si vzpomínal docela přesně, že v tu chvíli objevil v jeho černé kštici první šedivý pramínek. Neklidný život a válka nebyly ani pro něj lehké. Dlouhými doušky vypil pivo a láhev odhodil vysokým obloukem do zahrady. Mohl si být jistý, že jeho maorský zahradník láhev sebere a vyhodí.

John se chtěl znovu věnovat svým knihám, když jeho otec spustil.

„Mír! Všichni mluví jen o míru, jako by to bylo bůhvíco dobrého. Obraty poklesnou jen proto, že se všichni teď najednou chtějí držet za ručičky a sledovat západ slunce. Hitler se neudrží, to už je jasné.“ Georg Cavanagh si pohrdavě odfrknul. „Poslední zprávy z Evropy to právě potvrdily, Německo je na kolenou. Už na jaře bude zase mír…“ Z jeho úst znělo to prohlášení jako katastrofa.

„Ale to je přece dobře!“ prohlásil John upřímně. „Vojáci se konečně vrátí domů. Otec Rózy je v Evropě už tři roky…“

Větu však nedokončil. Jeho otec, který si ho do této chvíle sotva všiml, se otočil a vyjel na něj. „Copak mě zajímá Rózin otec? Nebo všichni ostatní, co jsou ve válce? Jde o to, že naše rejdařství vozí do Evropy uhlí. A to se vyplatí jen tehdy, když všechny ocelárny jedou naplno, aby vyrobily koule, tanky a děla. Ty nejsi rád, že se nemusíš starat o peníze? Tak se modli, aby tahle válka trvala věčně!“

Podíval se vyzývavě na svého syna, zjevně očekával rozumnou odpověď. To by bylo nejjednodušší řešení. Ale John tenkrát ještě nevěděl, že je někdy lepší sklonit hlavu, mlčet a myslet si své. Neměl ještě zkušenosti s hněvem a zuřivostí George Cavanagha. Nebylo mu ani jedenáct let.

„Můžeme přece dovážet do Evropy jiné věci. Vlnu, ovoce, možná i maso…“ navrhoval. „Možná pak nebudeme bohatí jako teď, ale budeme žít v lepším světě. Moje učitelka pořád říká, že válka je jen pro ty lidi, kteří jsou hloupí na to, aby zachovali mír.“

„To ukazuje jenom na to, že hloupí prostě nevymřou. A ty jsi živoucí důkaz toho, že špatné vlastnosti se dědí nejlíp. Tvoje matka taky snila o lepším světě, ale nic jí to nepřineslo. Naopak…“

V tu chvíli uslyšeli z otevřených dveří na terase ohlušující povyk. Georg Cavanagh se otočil na patě a rychle se rozběhl k domu. John běžel za ním, ale spíš jen ze zvědavosti. Co se mohlo stát?

Když doběhli do obývacího pokoje, první, co John spatřil, byl jeho bratr. Ewan seděl jako hromádka neštěstí vedle prázdné podesty a z očí, tolik podobných otcovým, se mu řinuly slzy. Vedle něj ležely kousky kovu i dřeva jako nějaké divoké mikádo, ze kterého vyčnívaly rozlámané součásti. Georg Cavanagh stál vedle něj a díval se na ten zmatek. Zjevně ještě nenašel správná slova pro vyjádření svého hněvu. Když ho nic vhodného nenapadlo, zvedl ruku a uhodil malého Ewana vší silou do žeber. Chlapec upadl na zem a šeptal: „Omlouvám se, otče, to jsem nechtěl. Na zábradlí si sedl motýl a já ho chtěl chytit. Přitom ta loď spadla. Promiň, otče, promiň.“

Synova lítost však rejdaře neuklidnila. „Máš vůbec ponětí, cos tu tak bezohledně shodil? To je model lodi Pacific Miriam! Mé první lodi, kterou jsem pojmenoval po tvé matce! To nemáš před ničím a před nikým úctu, ty darebáku?“

Ewan vzlykal dál. Celý se třásl, když znovu vysvětloval: „Já to nechtěl, otče. Spravím to…“

Georg Cavanagh ho znovu uhodil. Tentokrát zanechala jeho ruka na chlapcově tváři rudý otisk.

John cítil, jak v něm stoupá chladný hněv. Proč otec nemůže přijmout Ewanovu omluvu a spokojit se s tím, že nabídl pomoc při opravě lodi? John byl jen o necelé tři roky starší než bratr, ale cítil se za něj odpovědný. Když otec znovu pozvedl ruku, postavil se před Ewana.

„Teď ho nech na pokoji. Opravíme tvou Pacific Miriam spolu, za týden už ani nepoznáš, co se stalo.“ John se otočil k Ewanovi a povzbudivě na něj kývnul: „To zvládneme, nedělej si starosti.“ Bratr se váhavě pousmál. Na zlomek vteřiny to vypadalo, jako by mohli být znovu pokojnou rodinou.

Ale prudký hněv George Cavanagha ještě nepominul. Na čele mu naběhla žíla, když se otočil ke staršímu synovi. „No jo, náš malý John, vždycky na straně slabých, kteří hledají pomoc… Takhle z tebe nikdy nebude správný obchodník. A takový slaboch má jednou převzít mé rejdařství?“

„Já přece tvoje rejdařství vůbec nechci!“ vyhrkl John. „Jestli potřebujeme válku k tomu, abychom vydělávali peníze, a Rózin otec se nemůže vrátit domů…“

Tentokrát zasáhla otcova ruka Johna. Georg byl zlostí bez sebe. „Měl bys mi prokazovat víc vděčnosti! Ale jsi jako tvoje matka! Máš na mysli jen dobro, zastáváš se slabých a soucítíš s těmi, kdo nic nezískali. A víš, co získala dodnes tvá matka? Nic!“

Až do této chvíle byl John přesvědčen, že jeho matka zemřela krátce po porodu. Pak se otec oženil s Miriam, matkou Ewana, a ta při jeho porodu rovněž zemřela. Pozoruhodný sled náhod, obě zemřely hned po slehnutí. Ale ve třicátých letech byla lékařská péče na západním pobřeží Jižního ostrova nedostatečná, proto John o těchto nešťastných úmrtích moc nepřemýšlel. Jen když se Bridget, nové ženy svého otce, ptal na obrázky své matky, pohladila ho se zvláštním výrazem ve tváři po hlavě a mumlala něco o tom, že otec všechno zničil, protože jeho bolest byla příliš veliká. O něco později pak v jedné těžké zimě zemřela na zápal plic i Bridget. Georg Cavanagh se už nikdy znovu neoženil.

Teď však jeho otec vůbec nevypadal, že by svou bolest nemohl unést. Místo toho uhodil Johna ještě jednou tvrdě do obličeje. „Tvoje matka nedokázala ani to, aby si tě mohla nechat. Postaral jsem se o to, aby ztratila svého muže i jejich bohatství, a pak jsem jí vzal i jejího jediného syna. Tebe. Jednoduše proto, že jsem jí chtěl dokázat, že ji mám v hrsti, že prohrála a se mnou se nesmí srovnávat. Ale ona se vždy chovala, jako by byla něco lepšího, tak jsem ji musel poučit…“

John zvedl hlavu. Co to tenhle muž ve svém hněvu vykládá? „Proč ztratila svého muže? Jak jsi jí mě mohl vzít? Vždyť to nedává vůbec žádný smysl!“

Cavanagh se jízlivě rozesmál. „Tys opravdu věřil té povídačce mé ubohé zesnulé ženy? Jako bych já mohl zplodit tak uboze změkčilého syna, jako jsi ty!“ Ještě jednou se hrozivě zasmál.

John se bezradně díval na svého otce. „Já nejsem…“ zeptal se opatrně, ani si netroufl větu dokončit.

„Samozřejmě že nejsi můj syn,“ dopověděl Cavanagh za něj. Zdálo se, že mu dělá potěšení, otlouct desetiletému chlapci pravdu o hlavu. Teď už ho nebylo třeba dál bít. Mnohem horší bylo, co řekl. „Tvůj otec byl laskavý majitel dolu, který pořád myslel jen na blaho svých zaměstnanců. Já mu ukázal, jak se vydělávají peníze, ale ten idiot se to nechtěl naučit, bránil se. Taky ho to stálo život. A všechny peníze. A jeho žena, krásná a hrdá Ava, ta musela udělat všechno, co jsem chtěl já. Měl jsem nad ní moc… a tak jsem ji poslal domů. Ale bez tebe. Tebe jsem si nechal, aby Denson i v hrobě viděl, že já jsem ten silnější.“

„Mou matku jsi poslal domů?“ John se sotva odvážil položit další otázku: „Kde je její domov? Žije ještě? Kde?“

„Když jsem ji viděl naposled, ještě žila. Netuším, co se stalo pak. Taková válka může jednoho stát život. Slyšel jsem, že Hamburk bombardovali. Možná jí spadla bomba na hlavu. Nebo se cestou vrhla do moře a obětovala se žralokům. Vypadala na to, když se s tebou loučila.“

John se snažil zachovat si chladnou hlavu. Jeho matka možná žije? Musí teď využít co nejvíc hněvu svého otce, tedy pěstouna. Když bude mít štěstí, poví mu toho tenhle rozzuřený muž ještě víc. Neuvěřitelné věci, které si John bude pamatovat navždy. A jednoho dne toho využije…

„Hamburk?“ zeptal se pokud možno lhostejně. „Moje matka je Němka?“

„Ano,“ přikývl muž, kterého ještě před chvílí pokládal za svého otce. „Přišla sem a pak se zase vrátila zpátky, slečna Eckhardtová. Žádná škoda pro Nový Zéland.“

„A kdo tedy byl můj otec?“ John nemohl uvěřit tomu, co slyšel. Jak to, že skoro jedenáct let nepoznal, že vyrůstá v cizí rodině?

„Budižkničemu. Dobrák, kterej věřil v lidskou soudržnost. V to, že všichni můžou žít spolu a budovat si novou budoucnost a podobný blbosti.“ Zlost rejdaře poznenáhlu vyprchávala, zase přicházel k sobě. „Ty se máš tady u mě mnohem líp. Co by ti mohla tvá matka nabídnout? Malou komůrku někde v Hamburku, zatímco by sama zoufale hledala nějakou obživu. Ne, Johne, musíš mi věřit, já ti můžu nabídnout do budoucna mnohem víc!“

Zdrženlivým gestem ukázal John na svého malého bratra, který stále ještě seděl jako hromádka neštěstí na studené kamenné podlaze. „A co on? Je aspoň on tvůj skutečný syn?“

Cavanagh přikývnul. „To určitě je. A proto je tak důležité, aby byl dobře vychovaný. Aby se mu nepromíjely žádné chyby jen proto, že je ještě malý. Ewan je pravý Cavanagh!“

John jen mlčky sklonil hlavu. Chtěl se otočit a jít zpátky do zahrady, aby přemýšlel o nových odhaleních George Cavanagha. Kde je jeho matka? Žije ještě? Ale než mohl zmizet, vytáhl ho z jeho úvah otčímův hlas.

„Myslel jsem, že chceš s Ewanem opravit ten model. Prý nic nepoznám. No dobře. Zítra si Pacific Miriam důkladně prohlédnu. A běda vám, jestli na ní najdu jen jediný škrábanec!“ S tím se otočil a zmizel.

John pokývl hlavou, posadil se vedle bratra a začal sbírat jednotlivé díly. Ewan se na něj váhavě ze strany podíval. „Ty nejsi můj bratr?“ zeptal se nakonec. Hlas se mu přitom trochu třásl.

„Ty budeš navždy můj bratr,“ prohlásil John a pohladil Ewana po jeho černých ježatých vlasech. „Na tom nemůže nic změnit ani otec, ani ty historky o mojí nebo tvojí matce. Ale musíš se naučit nedráždit otcův hněv. On hned rozdává rány…“

Nad modelem lodi strávili polovinu noci. Pak se objevila nová hospodyně jejich otce, hodně štíhlá blondýna jménem Fiona. Napřed chtěla oba chlapce poslat do postele, ale po chvilce zjistila, že se jí to nepodaří. S povzdechnutím si klekla na podlahu, vzala do ruky drát, který ležel pod stolem a řekla: „Musím vám dvěma pomoci, jinak se bude pan Cavanagh večer zase zlobit…“

Příští den si otec sedl na své obvyklé místo v obývacím pokoji a jal se prohlížet model lodi. Se zamračeným čelem ho v rukou otáčel a kontroloval ze všech stran, než ho položil zpátky na stojan. „Dobrá práce.“ Fiona stála za ním a mrkla na oba chlapce. Jen ona sama věděla, že Ewan a John usnuli na podlaze, zatímco ona opravu dokončila.

Během dalších dnů si John zapsal na kus papíru vše, co mu jeho otec ve vzteku prozradil o jeho matce. Seznam byl žalostně krátký:

Němka (Hamburk?)

Ava (Densonová? Eckhardtová?)

Na Novém Zélandu provdaná na majitele dolu (Densona), který zemřel. Pravděpodobně v souvislosti s důlním neštěstím, ve kterém měl prsty Cavanagh. Musel žít tehdy také na západním pobřeží.

Návrat do Německa v polovině třicátých let.

Tento list si John uschoval ve svém nočním stolku. Devět let si ho pročítal a sám sobě přísahal, že svou matku jednou najde. Bez ohledu na to, kolik toho o ní ví. Chtěl slyšet ten příběh celý, chtěl vědět, jak ji Georg Cavanagh mohl přimět k tomu, aby svého syna opustila. A pak se společně vrátí na Nový Zéland, pomstí se a donutí George Cavanagha promluvit. Vždycky, když nemohl v noci spát, představoval si stále znovu své setkání s matkou.

„Ahoj, ty mě neznáš, ale já jsem tvůj syn.“ Řekl by to tak doopravdy? Nebo by ji jen beze slova objal? Jestlipak se jí podobá? Co asi dnes dělá? V jeho dětských představách to byla krásná princezna, která sedí v přístavu v Hamburku a čeká na něj. Když dospěl, věděl, že to tak není. Docela jistě musela pracovat a už jí nejspíš bylo přes čtyřicet. Ale přesto, určitě na něj čekala.

Hned den poté, co absolvoval rejdařskou školu, šel do přístavu a ptal se po první lodi jedoucí do Hamburku. Jeden starý námořník, který seděl na hromadě lan, ukázal na loď na konci mola. „Támhle je Pacific Maiden, vyplouvá zítra na moře. Není to zrovna ta nejlepší bárka, na který se můžeš plavit. Patří starýmu Cavanaghovi, který svým lidem nedá nic zadarmo. Rozmysli si, jestli máš tak naspěch.“ Ještě jednou se na něj podíval. „Nebo máš něco za lubem? Tak to budeš na palubě Maidenu v dobrý společnosti…“ ušklíbnul se a ukázal své děravé zuby.

John jen pokrčil rameny. Bylo mu jedno, na jaké lodi bude dvanáct hodin přikládat uhlí pod kotel. A tak se zeptal jednoho z důstojníků na práci a měl štěstí. Jeden dělník včera odřekl. Alespoň v tu chvíli si myslel, že je to štěstí…

Další den nastoupil se svým námořnickým vakem na palubu. Hlavně pryč od svého pěstouna, pryč z toho světa plného lži, ve kterém žil. Jen strach o mladšího bratra nemohl jen tak ze sebe setřást. Až doposud se malý Ewan mohl schovat za jeho zády. Ale teď, když už je mu sedmnáct, si musí se vším poradit sám.

Table of Contents

1.