Copyright © 2016 by C. W. Gortner

Translation © Lenka Faltejsková, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Tato kniha je fikce. Zmínky o skutečných osobách, událostech, podnicích, organizacích či lokalitách mají jen navodit dojem autentičnosti

a jsou použity fiktivně. Veškeré další postavy, incidenty a dialogy jsou

výplodem autorovy představivosti a nejsou předkládány jako skutečné.

Z anglického originálu MARLENE

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-390-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-391-6 (mobi)

V hloubi duše jsem muž.

MARLENE DIETRICHOVÁ

DĚJSTVÍ PRVNÍ

ŠKOLAČKA

1914–1918

„Se svým narozením jsem neměla nic společného.“

I.

Poprvé jsem se zamilovala ve dvanácti letech.

Stalo se to na Škole Augusty Viktorie v předměstské čtvrti Schönebergu, města na jihozápad od Berlína. Zde jsem za tepanou kovovou branou, v robustní budově, jejíž extravagantní fasáda ukrývala řady studených učeben, studovala gramatiku, aritmetiku a dějiny, po nich následovala péče o domácnost a hodina prostných. Dlouhý den zakončovala hodina povrchní francouzštiny.

Neměla jsem školu ráda, ale ne protože bych byla hloupá. V dětství na mé vzdělání dohlížela celá řada guvernantek, ačkoli se pozornost daleko více zaměřovala na mou věčně churavou starší sestru Elisabeth, jíž se říkalo Liesel. Angličtina, francouzština, mravy, tanec a hudba – to byl náš každodenní program a matka od nás vyžadovala ve všech disciplínách naprostou dokonalost. Ačkoli jsem byla na nároky ústavního vzdělávání připravena lépe než většina ostatních, školu jsem nesnášela. Nezapadala jsem mezi prsty od marmelády a tajnosti spolužaček, které se znaly odmalička a mně přezdívaly Myš kvůli plachosti, ačkoli „plachá“ by zřejmě bylo to poslední slovo, jež by matka zvolila, kdyby mě měla popsat.

Ne že by Mutti tolerovala jakékoli stížnosti. Když Papa zemřel na infarkt – mně tenkrát bylo šest –, nemohly jsme dlouho truchlit. Důležité se stalo přijmout nová opatření a uskrovnit se, zároveň však zachovat zdání. Vdova Josephine Dietrichová přece jen patřila do rodiny ctěných Felsingů z Berlína, zakladatelů proslulého Felsingova hodinářství, podnikajícího pod císařským patentem již přes sto let. Mutti ovšem odmítla jakoukoli pomoc své rodiny, ačkoli byl Papa jen poručíkem předměstské policie a vdovský důchod po něm tudíž nevelký. Po otcově pohřbu zmizely všechny guvernantky, stal se z nich zbytečný přepych. Mutti začala pracovat jako hospodyně a pro Liesel připravila vzdělávací plán, jejž měla sestra – vzhledem ke svým nejasně diagnostikovaným zdravotním obtížím – plnit doma. Mě Mutti nacpala do naškrobené šedé uniformy, zapletla mi světlé vlasy do copů s ohromnými taftovými mašlemi, donutila mě obout kožené boty, co tlačily do prstů, a nahnala mě do školy, kde měly bezúhonné staré panny tvarovat mou osobnost.

„Musíš poslouchat,“ nabádala mě. „Chovej se slušně a dělej, co ti řeknou. Je to jasné? A ne abys nad někým ohrnovala nos. Mělas výsady, o jakých se jiným ani nesnilo, ale moje dcera se nebude vytahovat.“

Nemusela si dělat starosti. Doma mě Mutti často napomínala za soutěživost, věčně jsem se pokoušela překonat Liesel, ale jakmile jsem vstoupila na školní dvůr, zjistila jsem, že nejlepší je dělat, jako že nevím vůbec nic. Spolčování a postranní pohledy mých spolužaček mi naháněly strach. Tím pádem neměl nikdo ani stín podezření, že bych vládla více než základní znalostí jakéhokoli předmětu včetně francouzštiny – jazyka, jemuž se musela učit každá urozená dívka, ale žádná neurozená Němka by s ním neměla přijít příliš do styku, jelikož měl pro všechna ta ostrá r a svůdná s nádech zakázaného ovoce. Předstírala jsem nevědomost, a abych nevzbuzovala pozornost, sedávala jsem v poslední lavici vzadu a držela se v ústraní – myška vyplašená denním světlem.

Tedy až do dne, kdy k nám nastoupila nová učitelka francouzštiny.

Pramínky kaštanových vlasů jí unikly z drdolu a kulaté tváře měla zardělé, jako by po chodbě utíkala, aby nepřišla pozdě do hodiny – což přišla. Před chvilkou zazvonilo a dívky, které si posílaly vzkazy na papírech vytržených ze sešitů, se shlukovaly mezi lavicemi a šuškaly si.

Z ničeho nic vplula dovnitř dlouho očekávaná náhrada za Madame Servine. Madame totiž nešťastně upadla a to uspíšilo její odchod do penze. S čelem oroseným potem v na červen nezvykle horkém počasí upustila nová učitelka knihy na katedru, až to zadunělo. Všechny dívky ve třídě sebou trhly.

Madame Servine nesnášela lelkování. Mnohé spolužačky pocítily ostré klepnutí jejího pravítka přes kolena či přes prsty za údajnou drzost; tato překvapivě mladá rozevlátá žena se sbírkou svazků by mohla být zrovna tak přísná.

Ze svého obvyklého místa vzadu jsem se nahnula, abych přes spolužačky na učitelku viděla: zrovna si utírala čelo kapesníkem.

„Mon Dieu,“ vydechla, „Il fait si chaud. Netušila jsem, že je v Německu takové horko.“

Pocítila jsem cosi zvláštního.

Nikdo nepromluvil. Učitelka ledabyle zastrčila kapesník za blůzku. „Bonjour, mesdemoiselles. Jsem Mademoiselle Brégauandová a budu vaší učitelkou do konce roku.“

Představování nebylo nutné. Věděly jsme, co je zač; čekaly jsme ji už celé týdny. Zatímco škola hledala náhradu za Madame Servine, trávily jsme hodiny francouzštiny pochybným studiem za dohledu Frau Beckerové. Výrazný přízvuk nové učitelky jen prohloubil ticho ve třídě. Z jejího hlasu dýchala neomylná vůně Paříže a já téměř cítila, jak spolužačky ohrnují nos. Naší Madame říkaly l’Ancien Régime kvůli lorňonu, černým šatům s vysokým límečkem ze začátku století a umělým zubům, co cvakaly o sebe, když unylým povýšeným tónem zdůrazňovala accents graves. Tato žena měla blůzku s krajkovým lemováním u krku a na zápěstí, štíhlou postavu zdůrazněnou módní, po kotníky dlouhou sukní, zpod níž vyčnívaly elegantní šněrovací boty. Byla mnohem mladší než Madame a nepochybně také energičtější.

Napřímila jsem shrbená záda.

„Allez,“ zvolala. „Ouvrez vos livres, s’il vous plaît.“

Dívky se nepohnuly, jenom já sáhla pro sešit. Mademoiselle vzdychla a německy vysvětlila: „Vaše sešity, prosím. Otevřete si je.“

Potlačila jsem úsměv.

„Dnes budeme časovat slovesa, ano?“ řekla a rozhlédla se po třídě. Nikdo nereagoval. Žádná z dívek se nenamáhala do sešitu ani nahlédnout od chvíle, kdy se naše Madame zranila. Neměly zájem. Podle toho, co jsem zaslechla, bylo jejich celoživotním cílem co nejdříve se vdát, aby unikly svým rodičům. Kinder, Küche, Kirche: děti, kuchyně, kostel – jediná ambice vštěpovaná všem německým dívkám, stejně jako předtím jejich matkám a babičkám. Nač by jim tedy byla francouzština. Leda by se snad některá ke své smůle provdala za cizince.

Mademoiselle Bréguandová sledovala úzkostné listování sešity, aniž by zaznamenala nebo snad komentovala očividnou nervozitu svých žaček. Přestupku zanedbávání domácích úkolů se dopouštěly všechny, zároveň se však také bály. Madame klidně nechala hříšnici sedět v lavici až do tmy, dokud úkol nedokončila, nebo neodpadla vyčerpáním.

A náhle se Mademoiselle k mému úžasu uličnicky usmála. Na tom zdrženlivém místě, kde byli všichni učitelé zasmušilí jako krkavci, to přišlo nečekaně. Teplo jejího úsměvu mě oslnilo a proměnilo nepříjemné šimrání v žaludku na šlehanou smetanu.

„Začneme se slovesem ‚být‘. Ętre: je suis, je serai, j’étais. Tu es, tu seras, tu étais. Il est, il sera, il était. Nous sommes, nous serons, nous étions…“ Mluvila a přitom procházela úzkými uličkami mezi lavicemi s hlavou nahnutou ke straně a naslouchala sborovému opakování studentek, jejichž výslovnost trhala uši. Opravdu žalostná ukázka, důkaz lajdáctví a naprosté neúcty k jejímu rodnému jazyku, ona však žádnou žačku neopravila, jen slovesa opakovala stále dokola a dívky po ní.

Než došla ke mně. Náhle se zastavila a zvedla ruku. Dívky zmlkly. Mademoiselle na mě upřela zelené oči a pronesla: „Répétez, s’il vous plaît? ”

Chtěla jsem mluvit příšerně jako ostatní, abych na sebe zbytečně neupozornila, jazyk mi však vypověděl poslušnost a já vyhrkla: „Vous ętes. Vous serez. Vous étiez.”

Dívka poblíž se přidušeně zasmála a mně to znělo jako políček.

Mademoiselle se vřele usmála a tentokrát její úsměv k mému rozčarování a zároveň radosti patřil jen mně. „A dál?“

Šeptem jsem dodala: „Vous soyez. Vous seriez. Vous fűtes. Vous fussiez.”

„A nyní použijte to sloveso ve větě.“

Kousla jsem se do rtu, přemítala. Vzápětí ze mě vylétlo: „Je voudrais ętre connue comme personne qui vous plaise.” Jakmile ta slova byla venku, litovala jsem. Co mě to popadlo, zachovat se tak směle, upozornit na sebe? Tohle přece vůbec nejsem já!

Neodvažovala jsem se zvednout oči, přesto jsem cítila, jak mě všechny spolužačky pozorují. Možná nerozuměly tomu, co jsem právě pronesla, stačilo však, jak jsem to vyslovila.

Prozradila jsem se.

„Oui,“ řekla Mademoiselle tiše. „Parfait.“

Pokračovala v cestě mezi lavicemi, opakovala slova a pobízela dívky, aby to sborově dělaly po ní. Já seděla jako opařená, dokud mě někdo nešťouchl do žeber. Když jsem se otočila, tmavovlasá hubená dívka se skřítkovským obličejem na mě mrkla. „Parfait,“ zašeptala. „Perfektní.“

Takovou reakci jsem nečekala. Myslela jsem, že ostatní počkají, než skončí hodina, a jen co projdeme školní branou, pustí se do mě, že jsem je celou dobu podváděla a teď se chci zalíbit nové učitelce. Avšak ve tváři této dívky jsem neviděla pohrdání ani rozčilení. Byl to… obdiv.

Když nám Mademoiselle zadala domácí úkol a spolužačky se začaly hrnout ze třídy, pokusila jsem se nenápadně proklouznout kolem katedry. Dostala jsem se téměř ke dveřím, když se ozvalo: „Mademoiselle, počkejte chvilku, prosím.“

Zastavila jsem se a ostražitě se ohlédla přes rameno. Ostatní dívky se strkaly přese mě, jedna se přitom ušklíbla. „Myš Maria dostane první pochvalu.“

Konečně jsme ve třídě osaměly a já čelila zadumanému pohledu naší učitelky. Odpolední slunce, dopadající do třídy zaprášeným oknem, propůjčilo jejímu drdolu barvu mědi. Pleť měla růžovou, tváře zardělé. Podlamovala se mi kolena. Nechápala jsem, proč jsem prve řekla, co jsem řekla, měla jsem však znepokojivý dojem, že ona ano.

„Maria?“ otázala se. „Tak se jmenujete?“

„Ano. Maria Magdalene.“ Přinutila jsem se vymáčknout hlas ze sevřeného hrdla. „Maria Magdalene Dietrichová. Ale radši mám… doma mi všichni říkají Marlene. Nebo Leno.“

„Krásné jméno. Mluvíte velmi dobře francouzsky, Marlene. To jste se naučila tady?“ Než jsem stačila odpovědět, zasmála se. „Jistěže ne. Ty ostatní: C’est terrible, combien peu ils savent. V téhle třídě je vás škoda, na to umíte jazyk příliš dobře.“

„Mademoiselle, prosím vás.“ Přitiskla jsem k sobě tašku. „Kdyby to zjistila ředitelka, tak by…“

„Co?“ podivila se. „Co by udělala? Přece není zločin umět jiný jazyk. Ztrácíte tu čas. Nechtěla byste místo této hodiny chodit někam, kde byste se skutečně mohla něčemu naučit?“

„Ne.“ Měla jsem na krajíčku. „Já mám… mám francouzštinu ráda.“

„Chápu. Dobrá tedy, v tom případě něco vymyslíme. Vaše tajemství je u mě v bezpečí, ovšem za spolužačky se vám zaručit nemohu. Jsou možná lajdácké, ale ne hluché.“

„Merci, Mademoiselle. Budu studovat opravdu usilovně, uvidíte. Vynasnažím se, abych vám udělala radost.“ To byla má standardní přísaha, doprovázená neohrabaným pukrletem – to mě naučila Mutti během společenských návštěv po skončení mše, když jsme chodily k jiným úctyhodným vdovám na kakao a jablečný závin. Pak jsem se otočila ke dveřím v zoufalé snaze uniknout učitelčině pobavenému pohledu a vlastní impulzivnosti.

A slyšela jsem, že říká: „Marlene… Děláte mi radost. Děláte mi velkou radost.“

II.

Cestou domů jsem šťastně poskakovala a točila školní brašnou. Při přecházení tramvajových kolejí a vyhýbání se stánkařům, kteří hlasitě vychvalovali své zboží, jsem nic nevnímala, slyšela jsem jenom její hlas jako ozvěnu uprostřed tichého šelestění listí v korunách lip, lemujících ulici.

Děláte mi radost. Děláte mi velkou radost.

Když jsem se hnala po popraskaném mramorovém schodišti k našemu bytu na Tauentzienstrasse číslo třináct, tiše jsem si pobrukovala. Hodila jsem aktovku na stolek v předsíni a vešla do dokonale uklizeného salonu. Sestra Liesel se hrbila nad učebnicemi. Zvedla ke mně oči. Vypadala unaveně, jako by tady seděla už celé týdny.

„Je tu der Gouverneur?“ zeptala jsem se a vzala si z talíře na stole zbývající dílek závinu.

Nesouhlasná vráska mezi sestřiným obočím se prohloubila. „Tak Mutti neříkej, je to neuctivé. A víš sama, že ve čtvrtek pracuje u von Losche dlouho do večera. Vrátí se kolem sedmé. Leno, vezmi si talířek. Všude drobíš. Služka už odešla.“

Sehnula jsem se ke tkanému koberci a nalípla si na prst pár drobečků. „A je to.“ Prst jsem olízla.

„Radši si běž pro koště.“

Odešla jsem do kuchyně pro smeták. Celkem zbytečně, protože Mutti koberec stejně zamete, až si půjdeme lehnout, a navoskuje podlahy. Uklízení neměla nikdy dost, přestože celý den dělala totéž u cizích. Za poslední čtyři měsíce propustila čtyři služebné – podle jejího názoru byly nepořádné. Opakovalo se to s železnou pravidelností, už jsme se s Liesel ani nenamáhaly zapamatovat si jméno té stávající.

Stále si pobrukujíc jsem došla k malému klavíru a houslím v obývacím pokoji. Obojí zoufale potřebovalo pořádně naladit; housle mi k osmým narozeninám darovala Oma, babička, poté co soukromá učitelka hudby ujistila Mutti, že mám talent. Učitelka zmizela podobně jako guvernantky, přesto jsem byla odhodlaná cvičit dál. Hudbu jsem milovala; byl to jeden z mála zájmů, jež jsme s Mutti sdílely, sama byla zručnou pianistkou. Často jsme po obědě hrávaly společně. Našla jsem na klavíru Bachovu etudu, Mutti mi ji tam nechala k procvičování.

Opřela jsem si housle o rameno. Liesel poznamenala: „Máš nějak dobrou náladu. Stalo se dneska ve škole něco zvláštního?“

„Nic.“ Opatrně jsem točila kolíčky, aby obehrané struny nepopraskaly. Věděla jsem, že mi Mutti k narozeninám koupí nové, jenže do prosince zbývalo několik měsíců. Do té doby jsem si musela vystačit se starými. Když jsem přes struny přejela smyčcem a vyloudila neladící zaskřípění, Liesel pokračovala ve vyptávání: „Nic? Ty se přece nikdy nevracíš s úsměvem. A nezačínáš hned cvičit. Něco se stát muselo.“

Začala jsem hrát sonátu a šklebila se nad tím, jak mi opotřebované struny vzdorují. „Máme novou učitelku francouzštiny, Mademoiselle Bréguandovou.“

Liesel zmlkla, poslouchala mou hru. Do not jsem se podívala jen jednou nebo dvakrát; housle jsem sice měla nekvalitní, ale skladbu jsem se naučila zpaměti. Mutti bude pyšná.

Sestře to vrtalo hlavou: „A to máš radost kvůli nové učitelce? Nevěřím ti. Ty tu školu nesnášíš. Věčně vykládáš, že učitelky jsou staré ochechule a spolužačky plácají o ničem. Okamžitě vyklop, co se stalo. Seznámila ses s nějakým klukem?“

Smyčec mi uklouzl, přestala jsem se soustředit. Nevěřícně jsem se na sestru ohlédla, pak jsem si odfrkla. „Kde bych se s ním asi tak seznámila? Ve škole přece jsou jenom holky.“

„Ale chodíš taky ze školy domů. Na ulici snad kluky potkáváš, ne?“ Zřejmě to myslela vážně. A očividně byla podrážděná.

„Potkávám jenom takové, co kopou do zatoulaných psů a lítají jako chuligáni. Neseznamuju se s nimi. Vyhýbám se jim.“

Chtěla jsem dodat, že jestli se tak zajímá o kluky, měla by víc chodit ven. Ale uštěpačnou odpověď jsem spolkla, protože Liesel nemohla za to, že má slabé plíce nebo bronchitidu nebo jakou nemoc momentálně prodělávala. Mutti kolem ní věčně skákala, což jí, podle mého, zrovna neprospívalo; přesto byla sestra „choulostivá“ a svůj stav plně přijímala.

„Ptám se, jen protože mám obavu,“ vysvětlovala. „Nechci vyzvídat, ale letos ti bude třináct, jsi skoro žena a kluci – mají sklony…“

Rozpačitě zmlkla v půli věty. Já přeladila housle a přitom jsem přemítala o tom, co řekla, a především o tom, co neřekla.

Lieseliny zkušenosti s opačným pohlavím nemohly být větší než moje. Od otcovy smrti jsme vídaly jen jediného muže, strýčka Williho z Berlína. To jsem ovšem spolkla, protože jsme k sobě s Liesel neměly nijak zvlášť blízko. Ne že bychom se nesnášely – sdílely jsme pokoj a hádaly se jen zřídkakdy –, byly jsme však natolik rozdílné, že to občas komentovala i Mutti. Fyzické rozdíly nešlo přehlédnout. Liesel byla hubená a křehká jako vybledlé světlo pod stínítkem lampy, s otcovou nezdravou pletí. Já podědila matčinu kyprou postavu, modré oči, pršáček a téměř průsvitnou kůži, jež zčervenala jako řepa, kdykoli jsem zůstala příliš dlouho na slunci. Ale lišily jsme se i v mnohem zásadnějším ohledu. Čím jsem byla starší, tím více jsem si uvědomovala, že má zdrženlivost na veřejnosti pramení z výchovy Mutti, která do mě vtloukala, jak se má správná dívka chovat. Liesel nemusela nikdy napomínat, ta jako by měla vybrané chování vrozené. Sestra nechtěla za žádnou cenu poutat pozornost; proto také nevycházela z domova s výjimkou nedělních rodinných společenských návštěv, cest na trh a výletů do Berlína, kam jsme jezdily jednou měsíčně.

„Chceš říct, že by mě kluci mohli provokovat?“ zeptala jsem se a upřela na ni oči. Ztuhla. Nepochybně zrovna to měla na mysli.

„A provokují?“ vydechla.

„Ne. Nebo jsem si aspoň nevšimla.“ Odmlčela jsem se. „Proč? Měla bych – myslím všímat si jich?“

„Nikdy.“ Sestru to zděsilo. „Kdyby si tě někdy dobírali nebo řekli něco nevhodného, musíš dělat hluchou a doma to okamžitě povědět Mutti.“

„Dobře.“ Přejela jsem smyčcem po strunách. „Slibuju.“

Nelhala jsem. Žádný kluk si mě ani nevšiml. Ovšem dnes konečně někdo ano. A uvědomovala jsem si, že tohle přiznat nesmím. Vaše tajemství je u mě v bezpečí.

Ještě jsem nikdy tajemství neměla. A nehodlala jsem o ně přijít.

Mutti dorazila pět minut po sedmé. My už mezitím sklidily ze stolu Lieselino učení a prostřely otlučeným keramickým nádobím, protože míšeňský porcelán byl vyhrazen zvláštním příležitostem. Já právě ohřívala hrnec s weisse Bohnensuppe, polévku z brambor a bílých fazolí, již jsem připravila předchozího dne. Mutti odmítala nechat služebnou vařit a večeře svěřila na starost mně. Vaření mě bavilo a šlo mi lépe než Liesel, ta pokaždé připálila omáčku nebo nedopekla maso. Podobně jako v hudbě mě důsledné dodržování předpisu uklidňovalo – mísením konkrétních přísad se dosáhlo perfektního výsledku. Vařit mě učila Mutti, protože však ve všem důvěřovala jedině sobě, jakmile přišla domů, pokračovala rovnou do kuchyně ještě s kloboukem a rukavicemi, aby zkontrolovala obsah hrnce.

„Přisolit,“ rozhodla. „A stáhni plamen, jinak z ní bude kaše.“ Odešla do svého pokoje a o pár minut později se vynořila v domácích šatech a zástěře, s tmavě blond vlasy smotanými v zátylku do uzlu. Nikdy jsem Mutti neviděla s rozpuštěnými vlasy, dokonce ani když se šla mýt; ukazovat nespoutané kadeře se u vdovy zřejmě neslušelo.

„Jak dnes bylo ve škole?“ zeptala se a nechala mě přinést polévku na stůl.

„Dobře,“ odpověděla jsem a ona přikývla. Napadlo mě, jestli by si všimla, kdybych odpověděla, že škola do základů vyhořela. Pravděpodobně ne. Pokládala mi otázku každý den, protože tak to velela zdvořilost. Na odpovědi nezáleželo.

Jedly jsme mlčky, plytká konverzace u stolu se nepodporovala. Když jsem talíř vytřela chlebem (měla jsem zdravou chuť k jídlu), Mutti mlaskla. „Leno, co jsem ti říkala?“ Už jsem její kázání znala nazpaměť: „Dívky s dobrým vychováním se necpou jako sedláci. Pokud chceš přídavek, řekni si.“

Nikdy jsem si neřekla. Stejně by mi odpověděla, že dívky s dobrým vychováním přídavky nežádají. Neovladatelná chuť k jídlu prokazuje nedostatek vytříbenosti.

Umyly jsme talíře a uklidily je do skříňky. Než Papa zemřel, chodily jsme v tuto hodinu na kutě, zatímco rodiče se uchýlili do obývacího pokoje, kde Mutti hrála na klavír, otec pokuřoval dýmku a popíjel večerní Weinbrand. Ale už s námi nebyl, a protože jsme dosáhly přijatelného věku, sestra se natáhla na sofa a Mutti si vyslechla Bachovu sonátu v mém podání.

Jako obvykle jsem cítila nervozitu. Mutti sice na housle neuměla, disponovala však bystrým sluchem a já jí chtěla dokázat, že cvičím každé odpoledne, jak mi nařídila. Netrestala mě fyzicky; políček jsem od ní dostala jenom jednou. To mi bylo deset a na hodinách tance jsem odmítla tanečního partnera, chlapce s dechem páchnoucím po cibuli. Nikdy nezapomenu, jak si to přede všemi dětmi a rodiči rázovala přes parket, aby mi uštědřila ponižující políček spolu s přísným: „Své city na veřejnosti nikdy neprojevujeme. Je to neomalené.“ Od té doby jsem se ji snažila víckrát nerozčílit. Sice na mě nepoužívala příslovečný bič, ale její jazyk dovedl zranit zrovna tak a lenost ji dráždila ještě více než špína nebo nezdvořilost. „Tu etwas,“ bylo její heslo: „Dělej něco.“ Naučily jsme se, že zahálka je vůbec nejhorší ze všech hříchů a musíme se jí za každou cenu vyhnout.

Sonátu jsem dohrála bez chybičky. Mutti se zaklonila na stoličce před klavírem. „Vynikající, Leno,“ pronesla s náklonností, již projevovala, jedině pokud se mi povedlo překonat její očekávání.

Zaplavila mě úleva. Její chvála byla tak vzácná, že jsem měla pocit, jako bych dokázala něco neuvěřitelného.

„Cvičila jsi,“ pokračovala, „a je to vidět. Musíš pokračovat. Zanedlouho bude čas zajistit ti přehrávku na Výmarské hudební konzervatoři. Mohli by ti udělit stipendium.“

Table of Contents

DĚJSTVÍ PRVNÍ ŠKOLAČKA

I.

II.

DĚJSTVÍ DRUHÉ HODINY HOUSLÍ

DĚJSTVÍ TŘETÍ ZKOUŠKA NA PLÁTNĚ

DĚJSTVÍ ČTVRTÉ MODRÝ ANDĚL

DĚJSTVÍ PÁTÉ BOHYNĚ TOUHY

DĚJSTVÍ ŠESTÉ NEJLÉPE PLACENÁ HEREČKA

DĚJSTVÍ SEDMÉ PANTER