Contents

Titul

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Notes

Titul

EPIKTÉTOS

Manuál

Preložili: Aetna Angelopoulos, Milosh Markovich a Pavol Kamenický

Copyright © Pavol Kamenický 2017

ISBN 978-80-270-1138-4

Úvod

9. septembra 1965 sa americký veliaci dôstojník James Stockdale vracia z misie na základňu. Pilotuje stíhačku Skyhawk počas svojho posledného bojového letu tesne pred plánovanou cestou domov. Vojna vo Vietname je v plnom prúde. Prebieha operácia Rolling Thunder (sústavné bombardovanie severného Vietnamu, Kambodže a Laosu armádou USA) a bude pokračovať ešte dva roky. Len na územie Laosu dopadne počas konfliktu viac bômb, než bolo použitých počas druhej svetovej vojny v boji proti Nemecku a Japonsku dohromady.

Jeho lietadlo je zasiahnuté nepriateľskou streľbou a začína klesať. Stockdale sa katapultuje a na padáku zoskakuje do blízkej dediny. Pri dopade si vykĺbi koleno, je napadnutý a zbitý miestnymi obyvateľmi, a následne odvezený do nechvaľne známej väznice Hanoi Hilton. Vo väzbe strávi 7 a pol roka, z toho 4 roky v okovách a na samotke. Je pravidelne mučený, jeho zranenia ostávajú po celý čas neošetrené (Stockdale bude do konca života krívať). Odmieta sa podvoliť dozorcom. Pred tým, ako má byť ukázaný zahraničným novinárom, doreže a doudiera si tvár na nepoznanie. S najvyššou hodnosťou spomedzi uväznených, stáva sa terčom dozorcov, ktorí ho brutálne mučia a ponižujú, s cieľom zlomiť ho a tak získať psychickú kontrolu nad ostatnými. Stockdale, inšpirovaný príkladom Epiktéta a jeho manuálu, formuluje súbor pravidiel pre seba a svojich spoluväzňov. Zanovitým lipnutím na stoických princípoch sebaúcty a morálnej sily dokáže svojim spoluväzňom, že je možné úspešne vzdorovať šikane, týraniu a beznádeji i v tak zúfalej situácii, v akej sa ocitli. Dozorcom sa ho, ani napriek všetkej ich snahe, nedarí zlomiť. Stockdale si získava rešpekt, tvorí sa okolo neho tvrdé jadro odhodlaných zajatcov rozhodnutých odolávať za každú cenu. Všetci sa dostávajú na dlhé roky do samotiek.

Po návrate domov Stockdale uvádza, že psychologická sila, ktorú čerpal z Epiktétovho stoicizmu, mu umožnila zostať na žive a odolať podmienkam, v ktorých sa mnohí zbláznili, podriadili, alebo neprežili. Mnoho jeho spoluväzňov uvedie, že im jeho pravidlá dali nádej a pomohli pretrpieť vlečúce sa, nekonečné utrpenie. Boli medzi nimi aj budúci senátor či kongresman.

V roku 1978 je vo Francúzsku za ozbrojenú lúpež uväznený mladý Bernard Stiegler. Vo väzbe strávi 5 rokov. Vďaka väzenskej knižnici mladík prichádza do kontaktu s učením Epiktéta a pod vplyvom jeho učenia si pre seba vytvára vlastný súbor pravidiel, manuál, ktorý začína dodržiavať. Nastoľuje si režim samo-štúdia a rozvoja osobnosti, vďaka ktorému prechádza osobnostným prerodom. Zo svojej cely nadväzuje kontakty s významnými osobnosťami francúzskeho intelektuálneho života a vedie bohatú korešpondenciu. Po absolvovaní trestu študuje, získava doktorát, hojne publikuje a dnes patrí k vedúcim osobnostiam francúzskej inteligencie. Je autorom viacerých významných prác a v mestečku Épineuil-le-Fleuriel založil vlastnú filozofickú školu.

Epiktétos (55 - 135 n.l.) sa narodil v Hierapole (v dnešnom Turecku). Jeho matka bola otrokyňou, a to znamenalo otroctvo i pre neho. Jeho skutočné meno nie je známe, nie je isté, či vôbec nejaké mal. Grécke slovo „epiktétos” znamená jednoducho „nadobudnutý, novo získaný”. Pánom sa mu stal Epafroditos, bývalý otrok a vysoký rímsky úradník, sekretár cisára Nera. Epiktétos po celý život kríval, následkom zranenia, ktoré mu Epafroditos spôsobil.[1]

Už ako veľmi mladý prejavil nadanie a bolo mu umožnené študovať. Učiteľom sa mu stal Musonius Rufus, slávny rímsky stoik tej doby. Epiktétos bol veľmi nadaný študent a i napriek všetkým ťažkostiam, ktoré mu jeho život v otroctve prinášal, dokázal rýchlo napredovať a vynikať. Netrvalo dlho a jeho talent sa stal známym a jeho povesť rýchlo rástla.

Epafroditos ho vďaka jeho výnimočnosti prepustil zo svojich služieb a daroval mu slobodu. Epiktétos následne začal sám vyučovať filozofiu v Ríme a neskôr založil vlastnú školu v Grécku. Jeho prednášky, počas ktorých odovzdával svoje poznanie o tom, ako sa vyrovnávať s nepriazňou osudu a ako správne žiť a napredovať, boli hojne navštevované a Epiktétos sa stal veľmi populárnou, rešpektovanou osobnosťou.

I napriek tomu, že bol veľmi úspešný, viedol skromný a jednoduchý život. Jedinú hodnotnejšiu vec, ktorú používal, kovovú lampu, mu ukradol obdivovateľ.[2] Nevadilo mu ani, že nemá plnohodnotné meno, ponechal si po celý život prezývku, ktorú dostal ako chlapec v otroctve. Medzi jeho priateľov patrilo mnoho bohatých a vplyvných ľudí, navštevoval ho i cisár Hadrián.

Epiktétos nebol literárne činný. Vo svojej škole usilovne prednášal a vyučoval, nič však nenapísal. Epiktétove slová zaznamenal jeho verný žiak Arrianus. Jeho poznámky z prednášok sa pod hlavičkou „Epiktétove rozpravy v štyroch knihách” dostali na verejnosť a zožali veľký úspech. Arrianus v úvode k Rozpravám označuje sám seba iba za zapisovateľa: „Tieto Epiktétove slová som nezapísal spôsobom, akým by takúto knihu napísal niekto iný, ani som ich sám nezverejnil. V skutočnosti vyhlasujem, že som ich v podstate vôbec nenapísal ja. Iba som zaznamenával to, čo som ho počul hovoriť, slovo za slovom, najlepšie, ako som vedel; takto som sa snažil uchovať si pre budúcnosť spomienky na jeho spôsob myslenia a priamosť jeho slov.”

Okrem obsiahlych Rozpráv sa do dnešných dní zachoval i krátky Manuál, ktorý je stručným výberom z Rozpráv, skompilovaný a vydaný Arrianom.

Epiktétov Manuál sa stal veľmi populárnym a hovorilo sa o ňom ako o „srdci stoickej filozofie”. Stručný návod, ako napredovať a zdokonaľovať sa v živote, si našiel celé zástupy čitateľov. Epiktétov priamočiary a jednoduchý štýl sa stal legendárnym a ovplyvnil množstvo mysliteľov od antiky až po novovek.

Marcus Aurélius (121-180 n.l.), ktorý sa stal rímskym cisárom krátko po smrti Epiktéta, ho vo svojich slávnych zápiskoch viackrát cituje a jeho tvorba je Eptikétom zreteľne ovplyvnená. O pár desaťročí neskôr Origenés uvádza, že popularita, ktorej sa v jeho dobe tešili Epiktétove spisy, sa nedala vo filozofii s ničím porovnať a predčila i popularitu Platóna[3]. Dodáva však, že (na rozdiel od Platóna) Epiktéta nečítali iba učenci, ale aj ľudia z ostatných oblastí života. Epiktétov Manuál sa vyznačoval stručnosťou a priamočiarosťou, bol univerzálny a ponúkal množstvo užitočných rád, ktoré mohol využiť ktokoľvek. Nebol zaťažený siahodlhými a neprehľadnými argumentáciami, nezáživnými úvodmi a komplikovanými podobenstvami. Relatívne jednoduchý manuál na to ako žiť, ako si vybrať tú správnu cestu, ako sa vyrovnať s nepriazňou osudu, ako byť šťastný a slobodný, sa stal pre mnohých zdrojom inšpirácie a útechy.

K Epiktétovmu dielu sa utiekali celé generácie mysliteľov a prvé preklady do európskych národných jazykov sa objavili už na prelome stredoveku a renesancie. Michel de Montaigne, jeden z najväčších renesančných filozofov a autor slávnych Esejí, bol fanúšikom Manuálu a citát z neho mal namaľovaný na strope vo svojej pracovni. Thomas Jefferson bol zanieteným priaznivcom Epiktéta. Ako uvádza vo svojej korešpondencii, nebyť jeho spoločenských povinností, venoval by sa prekladu Epiktétovho diela, keďže dobové preklady považoval za neadekvátne. Pruský kráľ Fridrich Veľký nikdy nešiel do boja bez svojej kópie Epiktéta a René Descartes otvorene zakomponoval Epiktétove princípy do svojej etiky. Jeho obdivovateľmi boli i Blaise Pascal, James Joyce, J.D.Salinger, a mnohí iní.

Epiktétos sa vo svojom Manuáli k čitateľovi prihovára ako k osobe, ktorá sa rozhodla, že sa stane filozofom. Celý text sa nesie v duchu odporúčaní a pravidiel určených práve takejto osobe.

Je dôležité si uvedomiť, že v dobe Epiktéta byť filozofom znamenalo niečo úplne iné ako dnes. Ani zďaleka sa nejednalo o intelektuála, akademika zahĺbeného v knihách, alebo titulovaného absolventa odborného štúdia. Filozofom bol človek, ktorý sa rozhodol prehodnotiť svoj život a svoje okolie, odpútať sa od všemožných klišé a pút, človek, ktorý sa snažil pochopiť ako správne žiť. Išlo o akéhosi mudrca (askétu) hľadajúceho múdrosť a túžiaceho prekonať materiálne obmedzenia, človeka pokúšajúceho sa dosiahnuť intelektuálnu a mravnú dokonalosť. Jednalo sa o osobu, pre ktorú bola teoretická filozofia (teda to, čo považujeme za filozofiu v súčasnosti) iba vedľajším produktom, pomôckou pri dosahovaní takéhoto cieľa, a sama o sebe nemala význam.

To, že Manuál bol určený študentom filozofie, nebránilo ale tomu, aby sa stal obľúbeným čítaním každého, kto chcel skvalitniť svoj život. Epiktétov Manuál neobsahuje žiadne zdĺhavé úvody, ani opisy. Stručný štýl poznámok z prednášok nezdržuje dobovými literárnymi úvodmi a útvarmi. Jeho obsah tvoria výlučne krátke vysvetlenia a odporúčania, a je určený na to, aby poskytoval čitateľovi okamžitý úžitok bez zbytočného balastu okolo.

Postavou, ku ktorej Epiktétos vzhliadal, bol Sokrates (469 - 399 pr.n.l.). Filozofický mučeník, ktorý bol kvôli svojim presvedčeniam odsúdený na smrť, a ktorý pokojne prijal svoj trest. Sokrates bol dôležitou postavou intelektuálneho života starovekých Atén, a jeden z jeho žiakov, Zenón z Kitia, sa stal zakladateľom stoickej filozofickej školy. Nemožno sa preto čudovať, že Epiktétos, odchovaný na stoicizme a sám sa hlásiaci k tejto filozofii, často vo svojich knihách spomína a vyzdvihuje Sokrata. Sokrates žil po celý život veľmi skromne, bol ľahostajný k bohatstvu a luxusu. Jeho hlavným cieľom bolo hľadanie pravdy a správneho spôsobu života, uplatnenie poznania v praxi, pretavenie filozofických poučiek do životných presvedčení a vedenie dobrého života.

Epiktétos bol stoickým mysliteľom a podstata jeho učenia sa nikdy výraznejšie nelíšila od hlavného prúdu stoického myslenia. Stoická filozofia bola filozofiou determinizmu. Celý vesmír je komplex navzájom prepojených vecí, kde každá akcia a reakcia je podriadená nekompromisnej kauzalite príčiny a následku, a každá vec je určená tým, čo jej prechádzalo. Reťaz príčiny a následku sa nedá pretrhnúť, ani narušiť. Ľudská sloboda sa nenachádza vo svete fyzickom, ale vo svete duševnom. Do akej miery je človek v zhode so svojim okolím, do akej miery príma neutrálne a pokojne to, čo sa okolo neho deje, a čo mu kozmos nadelil, do tej miery zažíva šťastie a spokojnosť.

Všetko, čo sa deje, sa deje tak, ako sa má diať, a nemôže inak. To platí pre veci materiálne. No naša myseľ nie je v stoickej filozofii otrokom matérie. Epiktétos nepovažuje myseľ za determinovanú a určovanú matériou. Myseľ je slobodná a má na výber. No snažiť sa zmeniť to, čo sa zmeniť nedá, nemá zmysel. Materiálna kauzalita je nenarušiteľná. Povinnosťou osoby je nájsť a akceptovať osud a úlohy, ktoré jej boli pridelené, napĺňať svoje poslanie a takto sa zúčastňovať na budovaní toho, čo sa má a musí stať. Nie je ťažké snažiť sa veci meniť a naháňať svoje osobné fantázie, a následne byť úspešným alebo neúspešným podľa toho, čo sa stalo a muselo nutne stať. Epiktétos to vnímal ako nerozumnosť a detinskosť. Skutočne ťažkým je spoznať svoje pravé poslanie a osud, prijať ho a aktívne pracovať na jeho naplnení, bez ohľadu na to, či je to príjemné alebo nie. Človek sa má snažiť byť dobrým občanom, rodičom, priateľom, športovcom, atď., jednoducho tým, kým je, bez toho, aby bral ohľad na prekážky a strasti spojené s takýmto snažením.

Na to, aby sa človek mohol vybrať tou správnou cestou a nájsť skutočné šťastie, musí podľa Epiktéta prísť na to, čo má skutočne a plne vo svojej moci, a čo svojej moci nemá. Ak chce byť šťastný, musí sa upínať iba k tomu, čo má kompletne pod kontrolou, pretože iba tak sa môže vyhnúť veciam, ktoré sú mu nepríjemné, a spôsobujú mu utrpenie. Ak sa bude upínať na veci, ktoré nemá plne pod kontrolou, utrpeniu sa nevyhne.

Úlohou človeka je venovať sa aktívne tomu, čo jediné je skutočne jeho a je výlučne v jeho moci. Všetky materiálne veci, vrátane tela, nemá človek plne pod kontrolou. Nemôže meniť svoje telo ani okolie tak, ako si predstavuje, ale musí neustále robiť kompromisy. Epiktétos za jedinú vec, ktorá je skutočne v našej moci, považuje našu myseľ. Je to jediná vec, ktorú máme plne pod kontrolou, a navyše je to jediná slobodná vec vo vesmíre.

Človek môže vyriešiť problém, alebo v niečom uspieť, no iný problém na seba nenechá dlho čakať. Životný úspech Epiktétos vidí v dosiahnutí harmónie, v prijatí svojho osudu a poslania, a v následnej poctivej práci. Opakom úspechu a šťastia je snaha ísť proti osudu, proti poslaniu, ktoré každému človeku určila príroda, snaha poprieť to, čo sa manifestuje naokolo. Človek nesmie odmietať výzvy, ani sa vyhýbať povinnostiam. Inak nevyhnutne prichádza zúfalstvo a nešťastie.

Filozof sa nemá snažiť zmeniť momentálne status quo, ale stať sa harmonickou súčasťou sveta. Musí sa prestať sťažovať a vyhovárať sa, jeho cieľom je nájsť si svoje miesto v mechanizme kozmu a byť s ním spokojný. Ak sa zamyslí nad tým, a príde na to, kým je, a čo môže dať svetu naokolo, nájde a pochopí to, čo má robiť a čomu sa venovať. Náhoda neexistuje, náhoda je nevedomosť.

Epiktétos nepovažuje slobodu za reálne zakusiteľnú v hmotnej realite, sloboda je spôsob myslenia, spôsob pristupovania ku svetu. Jediné, čo je vo svete slobodné, je myseľ, a tá je slobodná, a tým pádom šťastná, jedine vtedy, ak sa neupína na determinovaný, neslobodný svet.

Pre stoikov nebola kauzalita prekážkou slobode. Myseľ nespájali s kauzalitou mozgových procesov, vedomie bolo pre nich nezávislou, samostatnou entitou. Prekážkou slobode bolo pre nich, práve naopak, nedostatočné uvedomenie si kauzality. Ak si človek plne uvedomí, že svet je kauzálny, nevyhnutne príde na to, že svet v tejto chvíli musí byť taký, aký je, a nemôže byť iný. Je teda nezmyslom trápiť sa kvôli tomu a túžiť po inom svete. Týmto uvedomením sa myseľ oslobodzuje od nezmyselného chcenia.

Zmysel má jedine akceptovať realitu a venovať sa svojmu poslaniu. Cieľom stoika je dospieť k tak silnému uvedomeniu si kauzality, že úvaha o tom, aby bol svet iným, ako je, bude preňho rovnako nezmyselná a nelogická, ako myšlienka, že 1 + 1 by sa mohlo rovnať 4. Vôbec o tom premýšľať mu bude pripadať absurdné a zbytočné. Takto sa oslobodí od nezmyselnej túžby meniť veci, ktoré sa meniť nedajú, a bude sa sústrediť na veci, ktoré zmeniť môže. Bude sa môcť plne a nerušene venovať svojmu životu tu a teraz (a svojej práci, ktorá pred ním stojí) bez zbytočných strastí a rušivých myšlienok. Takto dokáže byť dobrým občanom, remeselníkom, rodičom, politikom, filozofom, atď.

Od narodenia na sebe človek pracuje, učí sa chodiť, jesť, rozprávať. Príroda mu nedala do vienka takmer žiadne schopnosti, ktoré by boli plne vyvinuté, hotové, ready-to-go. Jeho poslaním je učiť sa a zdokonaľovať sa, to je jeho základný inštinkt, spôsob prežitia. Potom, ako sa naučil chodiť, učí sa utekať, skákať, tancovať, atď. Potom, ako sa naučil rozprávať, učí sa šepkať, spievať, básniť, atď. Stále sa aktívne snaží zmeniť a zdokonaliť sa, stále má pred sebou ideál, ktorý sa snaží dosiahnuť, stále hľadá svoju cestu a prispôsobuje sa. Týmto spôsobom spoznáva svet a hľadá v ňom uspokojenie, šťastie a bezpečie.

Pre stoikov je zavŕšením ľudského životného učenia sa filozofia, vedomosť, že sloboda a šťastie sú tu na dosah skrze našu myseľ a vedomie. Snaha dosiahnuť ideál, nie ideál samotný, je ľudským poslaním na zemi. Úprimná snaha žiť slobodne a v harmónii je tým správnym výsledkom ľudskej skúsenosti.

Literatúra:

Epictetus: The Discourses As Reported By Arrian, the Manual And Fragments, The Loeb Classical Library, Greek/English, Harward University Press, 1928

Epiktet: Handbüchlein der Moral, Griechisch/Deutsch, Philipp Reclam jun. GmbH & Co., Stuttgart, 1992

1

Niektoré veci sú v našej moci, a iné v našej moci nie sú. V našej moci je náš úsudok, vôľa, túžby, odpor, a jednoducho všetko, čo závisí len na nás. Medzi veci, ktoré nie sú v našej moci, patrí naše telo, majetok, reputácia, postavenie, jedným slovom všetko, čo nezávisí len na nás. To, čo je v našej moci, je od prírody slobodné, voľné, a neobmedzené. To, čo v našej moci nie je, je chatrné, otrocké, obmedzené a patrí iným. Preto pamätaj, kedykoľvek považuješ tie veci, ktoré sú od prírody otrocké, za slobodné, alebo tie veci, ktoré patria iným, za svoje vlastné, budeš obmedzovaný, nešťastný a utrápený, a budeš obviňovať bohov i ľudí. No ak budeš pokladať iba to, čo je skutočne tvoje, za svoje, a to, čo nie je tvoje, za také aké skutočne je (teda nie tvoje), tak ti už nikto nerozkáže, nikto sa ti nepostaví do cesty, nikoho už nebudeš viniť, nikoho kritizovať, ani nebudeš nič robiť proti svojej vôli; nebudeš mať nepriateľov a nikto ti už neublíži, pretože ti nebude mať ako ublížiť.

Ak teda mieriš tak vysoko, a chceš dosiahnuť tak veľké veci, pamätaj, že na to budeš potrebovať viac než len nejaké to úsilie. Niektorých vecí sa budeš musieť vzdať úplne, a niektoré budeš musieť dočasne odložiť. Ak však chceš dosiahnuť veľké veci a zároveň získať postavenie a bohatstvo, môže sa stať, že tieto druhoradé veci nezískaš, pretože hľadáš tie prvoradé. Akokoľvek, takto by si nedokázal získať ani tie prvoradé, ktoré ako jediné prinášajú slobodu a šťastie.

Hneď od začiatku si zvykaj pri každom nepríjemnom jave hovoriť: „Si iba vnem, a vonkoncom nie si tým, čím sa javíš.” Potom ho preskúmaj a otestuj pomocou pravidiel, ktoré máš, pričom najdôležitejšie je zistiť, či sa daný vnem týka vecí, ktoré sú v našej moci, alebo vecí, ktoré v našej moci nie sú. Ak sa týka niečoho, čo nie je v našej moci, maj po ruke odpoveď: „Toto sa ma netýka.”

2

Pamätaj, na jednej strane túžba nesie v sebe nádej, že dosiahneš to, po čom túžiš, na druhej strane odpor nesie v sebe nádej, že sa vyhneš tomu, čo sa ti nepáči. Ten, kto nedokáže získať to, po čom túži, je nešťastný. Ten, kto upadne do toho, k čomu cíti odpor, je nešťastný. Ak budeš pociťovať odpor len voči stavu vecí, ktoré nie sú v poriadku, no sú tvojej moci, nikdy neupadneš do toho, k čomu máš odpor. No ak máš odpor voči chorobe, smrti, alebo chudobe, budeš nešťastný. Odpútaj svoj odpor od všetkého, čo nie je v tvojej moci. Usmerni ho na to, čo nie je v poriadku medzi vecami, ktoré sú v tvojej moci. A nateraz zbav sa túžby úplne. Pretože ak túžiš po niečom, čo nie je v našej moci, budeš určite nešťastný; pretože z vecí, ktoré sú v našej moci, a po ktorých túžiť je správne, ti zatiaľ ešte žiadna nie je na dosah. Zameraj sa len na túžbu a jej protiklad, odpor, a narábaj s nimi zdržanlivo, mierne a bez námahy.

3

Pri každej veci, ktorá ťa priťahuje, slúži ti, alebo ktorú máš rád, maj na pamäti a pripomínaj si jej prirodzenosť. Začni od vecí najmenších. Ak máš v obľube džbán, hovor si: „Mám rád hlinený džbán,” a ak sa ti rozbije, nebudeš sa znepokojovať. Vtedy, keď dávaš bozk svojmu dieťaťu alebo družke, pripomeň si, že dávaš bozk smrteľníkovi, a ak tvoja žena alebo dieťa umrie, nebudeš sa trápiť.[4]

4

Kedykoľvek sa chystáš niečo vykonať, pripomeň si o aký druh činnosti ide. Ak si sa vybral von okúpať sa, predstav si, čo sa deje na kúpalisku: budú tam ľudia, ktorí na teba budú špliechať, iní sa budú tlačiť a strkať, iní budú na teba pokrikovať, a iní ťa okradnú. Svojho zámeru sa ujmeš lepšie, ak si hneď na začiatku povieš: „Chcem sa okúpať, ale zároveň chcem, aby moje konanie bolo v súlade s poriadkom prírody.” Takto rob pri každej svojej činnosti. Ak ťa potom niečo vyruší pri tvojom kúpaní sa, maj po ruke myšlienku: „Chcel som sa nielen okúpať, ale aj udržať svoje konanie v zhode s prírodou; to ale nemôžem urobiť, ak sa budem rozrušovať pre veci naokolo.”

Koniec ukážky

1. Niektoré zdroje uvádzajú ako príčinu chorobu v detstve.

2. Tá bola následne po Epiktétovej smrti vydražená za veľkú sumu peňazí.

3. Platón (427-347 pr.n.l), všeobecne považovaný za najväčšieho mysliteľa staroveku.

4. V časoch Epiktéta bola smrť rodinných príslušníkov (najmä detí) omnoho častejšia ako v dnešnej dobe.

5. Svet nemôže obsahovať nič zlé, pretože je to jeden celok, v ktorom je už od počiatku dané to, čo sa bude diať, nevyhnutnosťou kauzality. A to, čo je, je dobré. Iba ak by sa stalo niečo, čo nebolo zamýšľané, mohlo by sa stať niečo skutočne a plnohodnotne zlé. Ale nič, čo by nebolo zamýšľané, sa stať nemôže. Zlo je výlučne vecou názoru.

6. Epiktétov súčasník, filozof známy svojou výrečnosťou a hlbokými vedomosťami.

7. V gréckej mytológii, Eteokles a Polyneikos boli synmi Oidipa. Potom, ako Oidipus odchádza do vyhnanstva, bojujú proti sebe o následníctvo a v súboji muža proti mužovi spoločne umierajů.

8. Pýtia bola veštkyňou v Delfskej veštiarni. Tá bola zasvetená Apolónovi.

9. Zenón z Kitia (335-263 pred.n.l.), zakladateľ stoicizmu. Pôvodne študent cynickej školy,. Pod vplyvom Sokratovej filozofie vytvoril ucelený systém stoickej filozofie.

10. Buď je deň, alebo je noc.

11. Je deň a zároveň je noc.

12. Narážka na Diogena zo Sinópy (400-325 pr.n.l.). Diogenes bol zakladateľom cynickej školy. Aby sa zocelil, v zime zvykol objímať sochy pokryté snehom a v lete si líhal na horúci piesok. Žil v sude. Nemal zábrany, neuznával spoločenské zvyklosti. V očiach stoikov sa zbytočne predvádzal.

13. Chrysippos (280-207 pr.n.l.), vedúca osobnosť stoickej filozofickej školy.

14. Kleanthés (331-232 pr.n.l.)

15. Euripides (485-406 pr.n.l.)

16. Platón: Kritón.

17. Platón: Obrana Sokratova. Básnik Meletos a garbiar Anytos, spolu s rečníkom Lykónom, podali na Sokrata žalobu.

ISBN 978-80-270-1138-4

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk