Jerronime

Do centra

Elektronická kniha

Tvoj život nikam nevedie? Máš pocit, že máš niečo dosiahnuť, len aby si si zaslúžil miesto na tomto svete? Zdá sa ti,

že čokoľvek urobíš, nikdy nie je dosť? Chceš ešte viacej... peňazí, lásky, uznania, postavenia v spoločnosti. Chceš byť „iný“, jedinečný. V tvojom vnútri to vždy vrie a tlie.

Ženieš sa za niečím, ale skutočný život ti uniká...

Stačí tak málo. Spoznať svoje centrum,

podstatu bytia a začať žiť „vedome“.

A existencia potom príde k tebe sama.

Reálny príbeh v reálnom svete o tom, ako sa to dá...

Príbeh voľne pokračuje po tom, ako hlavná hrdinka prešla transformáciou vedomia a našla patent pre život.

Život v prítomnom okamihu. Život v šťastí.

Jerronime

DO CENTRA

Vydavateľstvo: GC s.r.o.

Jazyková korektúra: GC s.r.o.

Grafická úprava a sadzba: Oždy production, s.r.o.

Tlač: ARIMES

ISBN: 978-80-971438-7-9

1. Zvedavosť

Vybrala sa za ňou. Musela ju ísť navštíviť, cítila priam magickú príťažlivosť. Nevedela, čo s ňou je a kde je. Odkedy ju videla naposledy v lietadle. Na jedinú správu, ktorú jej poslala, odpísala tiež len jedinou celistvou správou: Svoj príbeh som ti odovzdala. Je len na tvojom rozhodnutí, ako ho využiješ, nezužitkuješ alebo neurobíš nič, či až príliš veľa. Je to len tvoje rozhodnutie. Akékoľvek bude, prajem veľa tvorivých síl v tvojej práci a lásky v živote. No a potom jej, po siedmich mesiacoch z ničoho nič zatelefonovala, že údajne hrá golf a či by nechcela na pár dní do jej letného sídla na návštevu...

Ostrovná limuzína ju doviezla pred úžasne milý domček. Jednoduchou prirodzenosťou sa vypínal na zelených kopcoch oblasti, o ktorej stále snívala. Auto zastavilo pred zelenou záhradou. Vošla do akéhosi altánku zdobeného farebnými

bugenvileami a všade naokolo kvitli kvety od výmyslu sveta. Ale altánok s fialovými žltými bugenvileami musel byť dielo asi nejakého záhradného dizajnéra. Lebo to sa nedá takto snáď ani vymyslieť…

No a v altánku sedeli. Naomi a... Žeby Alice? Vyzerala

mladučko. Naomi nikdy nespomenula jej vek… Ale, možno je to len nejaká jej ostrovná priateľka.

„Ahoj,“ postavila sa s milým úsmevom a vykročila jej naproti. „Ja som Alice.“

Tak bola to ona. Naozaj vyzerala ako anjelik. Mala v sebe taký pokoj, nehu, citlivosť. Trochu iného rázu, ako si matne pamätala vtedy na Naomi v lietadle. No a Naomi. Menej opálená ako vtedy, ale jej výraz bol ešte zvláštnejší… ešte tajuplnejší a zmysluplnejší… ako…

„Ahoj,“ prerušila ju v úvahách, „som rada, že si prišla...“

„Čau, ja som rada, že si ma pozvala. Nevedela som sa dočkať, mám toľko otázok, bola som zvedavá, čo všetko sa vlastne odvtedy udialo a ako prebieha tá tvoja „transformácia“. Mám toľko otázok už pripravených. Chcela by som totiž o tebe napísať článok.“

„Ale, pani redaktorka, slečna novinárka… pokoj. Poď, dáme si najprv pekne kávičku, potom sa ubytuješ, Alice ti ukáže spálňu, ja zatiaľ prijmem môjho jedného „pacienta“,“ zasmiala sa, „a budeme mať dosť času na zodpovedanie všetkých tvojich otázok.“ Pokojne ju usmernila Naomi.

„Pacienta?“ nevydržala… toto jediné jej ostalo vibrovať v mozgu… Akého pacienta, veď ona nelieči, nie je doktor, ani fyzioterapeut…

„Dozvieš sa,“ žmurkla. „Poď, ukážem ti kde bývaš. Cíť sa ako doma. Alice, v pohode, idem ja, ak by prišiel Rob, len ho prosím usaď.“

„Môžem sa niečo opýtať? Ale možno budem nezdvorilá...“

„Vieš predsa, alebo snáď to vieš a pochopila si vtedy v lietadle, že ja nepoznám predsudky, klišé a preto ani nezdvorilosť. Pre mňa existuje len „áno“ a akceptovanie všetkého okolo mňa. Len vtedy nie si zaťažená súdmi, obviňovaním, súdením druhých, závisťou, žiarlivosťou, hodnotením, ľútosťou. Môžeš maximálne súcitiť. A ešte ľúbiť! To je najvyššia forma uvedomelého bytia. Ale nič iné neexistuje. Ak máme a žijeme svoj príbeh a sme len pozorovateľmi okolia, sveta, univerza, nepot-

rebujeme hodnotiť iných, ani nič iné, čo sa deje okolo nás. Nie je to už našou projekciou a nás to nijako neovplyvňuje a nezaťažuje. Takže, môžeš sa pýtať čo-koľ-vek!“ zreteľne artikulovala. „Tak, tu je tvoja izbietka… verím, že sa ti bude páčiť a že si tu aj oddýchneš a načerpáš veľa tvorivých síl.“

„Fíha. To je nádhera! To si zariaďovala ty?“

„Áno. Nejako som v sebe objavila aj tieto skryté vlohy a celý tento domček, či lepšie vilu som zariadila, teda skôr naprojektovala a nadizajnovala sama.“

„No teda, tá otázka, čo som sa chcela pýtať, bola práve k tomu, že či je to ten dom, o ktorom si snívala… A ešte, že či by si mi mohla dať kontakt na jeho dizajnéra, nech si pozriem jeho projekty a získam inšpiráciu… A ty mi povieš, že to je vlastne tvoje dielo… Naomi, naozaj, klobúk dolu!“

„Veľmi pekne ďakujem. Áno, to je ten dom. Podarilo sa. Vlastne to išlo úplne „ľahko“. Vôbec som nič neurobila, úplne sa to celé udialo samé. Vieš ten apartmán, ktorý som mala predtým, spomínala som ti ho tuším, tak v jeden deň mi zazvonili pri dverách nejakí ľudia, že si hľadajú bývanie v blízkosti letiska a chodia po okolí len tak autom a obzerajú si nehnuteľnosti. Chceli len apartmán, jednoduchý, primerane veľký a na mieste, nie ďaleko od letiska. Že ich oslovil zovňajšok celej stavby, aj poloha a na poschodí podo mnou uvideli tabuľu „For sale“, tak si mysleli, že to platí na všetky apartmány v danej budove.

Nie, neplatilo, len na ten podo mnou… Ale tam im nikto neotváral. Bol to taký milý, starší anglický párik a nejako mi to nedalo, vnuknutie pozvať ich ďalej na kávu, samozrejme zapracoval môj vnútorný hlas, inštinkt a tak som ich zavolala dnu a začali sme hovoriť o nehnuteľnostiach na Ostrove, o cenách, o živote.

Cítili sa tak príjemne, zrejme teda, že odchádzali až po troch hodinách. No a neobišlo sa to bez obhliadky môjho apartmánu. Boli ním očarení. Presne také niečo by si predstavovali. Musia zmeniť bývanie na Ostrove, lebo aj keď sú majiteľmi tradičného kamenného domčeka, či skôr vilky v štýle medzi ostrovnou tradíciou a moderným umením, na kopci, nad morom, na druhom konci Ostrova, musia sa alebo skôr aj - chcú sa presťahovať bližšie k letisku a k hlavnému mestu. Boli dôchodcovia, ale ich syn pracuje na Ostrove v diplomatickej misii a s jeho rodinou bývajú v oblasti, kde som mala apartmán.

Tak by chceli byť bližšie k deťom, teda k vnúčatám… No a moje obydlie by bolo ideálne… „Ak sa vám tu páči, tak sa vieme dohodnúť, ja som mala aj tak sen sa skôr či neskôr presťahovať do kopcov, ku golfu. To je moje vysnívané miesto!“

A oni na to, že veď ten ich domček je na Hills. Takže sme si v podstate len vymenili naše obydlia. Bolo im to také celé sympatické, že sme si ich naozaj len vymenili. Môj apartmán bol v perfektnej kondícií, ich domček si vyžadoval trošku rozsiahlejšie úpravy a rekonštrukciu a tak sa ceny doladili a vykompenzovali na rovnakú úroveň.

No a potom som chytila tú múzu za pačesy. Pohľad do rokliny z jednej strany, výhľad na more z druhej strany, mi každé ráno dodávali toľko kreatívnej energie, že som nevedela ani kde začať a kde prestať, ani kedy...“

„Áno, je to úžasné… Také jednoduché, harmonické, kameň, drevo, všetko také jednoliate, do toho biele a kamenné odtiene… A všetko také praktické, veľké, priestranné. Teplé! Ale zároveň veľké, priestranné a pritom zvonku také „drobné“ – vieš čo tým myslím...“

„Áno, ďakujem, ďakujem. Som rada, že sa ti tu páči.“

„No dobre a ešte tá otázka… A ty si tu sama?“

„Naomi,“ zakričala zdola Alice, „Rob ťa čaká v knižnici.“

„Áno, už letím.“

„OK, ďalšie otázky budú zodpovedné neskôr… Tak pekný relax, kedykoľvek budeš mať chuť, čakáme ťa dolu v altánku alebo pri bazéne...“

„Ďakujem.“

Ria cítila také priam chvenie v žalúdku. Všetko, čo Naomi hovorila, bolo také prirodzené, presvedčivé, pravdivé. A vždy mala na tvári ten neuveriteľný pokoj, pohybovala sa tak, akoby mala všetok čas sveta, ale pritom jej za tú krátku chvíľu odovzdala toľko informácií. Pritom ona nehovorila pomaly. Naopak, bolo zreteľne vidieť, že je myšlienky behajú po rozume „naspeedovaným“ tempom a teda mala čo robiť, aby ten tok myšlienok držala pod kontrolou a menila na vhodné toky slov, keď mala pasažiera ako ona, čo ešte o meditácií nevedel nič a teda zrejme nemohol rozumieť „reči ticha“.

Osprchovala sa, vybalila si veci. Čo je to za človeka?

Tá Naomi? Videla ju raz v živote, boli spolu na konferencii.

No a potom v lietadle. Pred zhruba pol rokom. A teraz ju kľudne pozve k sebe domov, na Ostrov. Ozvala sa z ničoho nič po siedmich mesiacoch a pozvala ju k nej domov, na Ostrov.

Tá zvedavosť, či výsledky „transformácie“ boli alebo sú účinné, bola taká veľká, ale napriek tomu sa Ria sedem

mesiacov neodvážila jej poslať ani email. Ona. Čo nemá s ničím problém. Vôbec jej nerobí stres zavolať ministrovi aj v noci, ak zistí číslo a ak potrebuje nejaké informácie. Tak prečo jej to toľko trvalo? Keď hľadala tú otázku v sebe, kde sa schovala, a hlavne PREČO? Veď Naomi je prakticky bežný človek, žiaden politik, žiadna hviezda vo výslní, nijaká celebrita. Obyčajná žena. Z mäsa a kostí, ako každá ďalšia. A predsa taká „iná“. Neprekonateľne iná.

Má tu týždeň alebo koľko bude môcť na to, aby získala ešte čo najviac informácií. O nej, o jej živote. O Alice. O tom „niekom“, kvôli komu podstúpila celý tento proces svojej premeny. O tom pokoji, čo z nej sála. Čo z nej, všade navôkol. Od nadšenia a harmónie, ktorú cíti vo svojom vnútri a ktorá sa šíri ako opar vôkol nej.

Ria si dala rýchlu sprchu, vybalila si veci. Prekrásna izba. Už teraz sa cíti ako doma.

„Ria. Všetko v poriadku?“ milo sa jej prihovára Alice, keď ju zbadala schádzať dolu schodmi. Stála v hale smerom k terase a maľovala nejaký obraz… normálne, olejovými farbami...“

„Páni. Ty pre zmenu maľuješ?“

„Nie, len ma to trošku chytilo… Vieš, pri Naomi sa ti začnú otvárať všetky pravdivé chodníčky v tebe, všetky zablokované kódy a zamknuté komnaty. Tým, že žije naplno a vedome, vidí do ľudí. Cíti vesmír, cíti energie okolo seba. Tak ako ja, lenže ja som veľa javom a tým silným myšlienkam neverila. Nebrala som ich vážne a nepretavovala som ich do reálu. Nezamýšľala som sa nad nimi. Až Naomi, svojou energiou a vierou a tou láskou, ktorú stratila a tak veľmi bytostne prežívala, tak veľmi po nej túžila, len tým uverila tej sile. A tým pochopila, čo znamená jednota energie celého sveta. Celého univerza.“

„Aha, chápem...“ no vyzerala asi ako neveriaci Tomáš. „Tak a tebe povedala, že máš maľovať?“

„Joj,” začala sa rehotať Alice, „kdeže. Vieš, Naomi začala tvoriť. Ale nie to, čo doposiaľ. Proste, ona sa začala venovať úplne novým činnostiam, no takým, na ktoré ľudia potrebujú školy alebo študujú účelovo, lebo si myslia, že keďže ich rodičia niečo také robili, tak majú zrejme aj oni zdedený talent, a teda sa môžu uberať tým smerom. Nič také… Naomi začala s aktivitami, o ktorých nemala nikdy ani tušenie, ani vedomosť, ako sa robia. Teraz, popri smútku za jej bývalým, pri tom sebaobrodzovaní alebo ako to máme nazvať, začala tvoriť. Len tak. Pre seba. A ono to išlo. Tento dom - jeho dizajn. Krásne. Slová piesní. Vymyslela jeden nový funkčný portál, rozbieha sa veľmi sľubne… Ale mám zakázané o tom ešte hovoriť. Ona - napísala dokonca knihu. O nejakých praktických radách do života – teda takto mi ju aspoň stručne jednou vetou opísala,“ smeje sa Alice.

„To vážne? A kde je tá kniha?“

„Neviem. Má ju… Ale nechce ju vydať, ani s ňou zatiaľ nič podnikať, že je to len jej uspokojenie, zatiaľ...“

„No a ako teda teba primäla k maľovaniu?“

„No veď, tou knihou. Raz mi vypadla z tašky servítka. V tej mojej starej práci, v tej „verejnoprospešnej inštitúcií“, som si počas jednej veľmi smerodatnej a dôležitej porady,“ zasmiala sa pritom s miernym sarkazmom v hlase, „od samej nudy nakreslila na servítku, ktorá bola na stole k chlebíčkom, to nám servírovali obligátne - asi, aby upútali našu pozornosť, aspoň tými chlebíčkami… no už som sa stratila...“

„Alice, že si niečo nakreslila...“

„Jój, áno… nakreslila som tam dvoch tigrov. No a Naomi to videla a povedala mi, nech jej skúsim namaľovať aspoň desať, ale poriadnych malieb do jej knihy. Že dovtedy ju nevydá. No a tak mi kúpila celú výstroj a výzbroj, už som síce namaľovala asi dvadsať, ale knihu stále nevydala… Asi sa jej nepáčia...“

„Ukáž… Ale, veď je to perfektné. Wow. Veď ty si asi skrytý talent. Delfín. Krásny. A stále len zvieratá?“

„Nie, nie, nie… Rôzne, aj abstrakt. Aj krajinky. Ale tie zvieratá a rastlinky ma bavia nejako najviac… A Naomi tvrdí, že som v tom najlepšia...“

„Tak, ak to Naomi tvrdí… určite je na tom niečo pravdy...“ to nebola sarkastická, na novinárku… Tu sa deje kus životnej cesty, tu sa ŽIJE ŽIVOT. Skutočný. V celej jeho kráse.

Vošla do altánku.

Sedela tam Naomi s „tým“ nejakým Robom. V čulom rozhovore.

„Oh. Tu je naša drahá pani redaktorka,“ usmiala sa Naomi, skokom bola pri nej a už jej predstavovala Roba.

„Dovoľ mi, aby som ti predstavila Roba. Verím, že si môžete rovno tykať a vynecháme všetky zdvorilosti. V mojej prítomnosti by mali vibrovať len rovnaké a príjemné energie a teda, ktokoľvek ich nebude zdieľať, nie je ešte „pripravený“ a samovoľne odíde. Tí, čo ich budú cítiť rovnako, budú hneď sympatizovať spolu, rešpektovať sa a tolerovať, čokoľvek urobíme alebo povieme. Je tak Rob?“

„Hm… áno...“ trošku, dosť potichu a so sklopeným zrakom zamumlal Rob…

„Ale, čo je, Rob? Stalo sa niečo? Čo si tak stíchol?“ dobiedza Naomi… Ale už jej to zapína… Niečo sa medzi tými dvomi muselo prihodiť. Nedivila by sa. Vysokopostavený politik a novinárka. Odvážna, smelá, pravdovravná. Na dnešných novinárov priam stelesnené dobro a pravda.

„Vy sa poznáte? Rob? Vy ste mali kedysi nejakú výmenu názorov? Alebo slovnú prestrelku? Cítim, že sa niečo deje, poznáte sa a niečo sa medzi vami stalo...“

„Áno, áno,“ skočila jej Ria do reči. „Mali sme dosť ostrú výmenu názorov, ale to bolo, tuším pred vyše rokom.“ Povedala a poslala Naomi očný signál, či s ňou môže hovoriť. Osamote.

„Nie je to potrebné...“

Čo? To hovorí Naomi nahlas? Moje nervy… - zalape Ria po vzduchu.

„Prepáč, ale Rob, ktorý tu sedí možno má nepríjemné spomienky, tak ako ty. Možno ho napadlo to isté, ako aj teba, že sa chcel v prvom momente, ako ťa zbadal postaviť a odísť, ale garantujem ti, že si to veľmi rýchlo uvedomil a svoje negatívne emócie aj hneď rýchlo vedome vyčistil… Tak je Rob?“ otočila sa smerom k nemu. Rob sa už zasnene pozeral niekde do vzduchoprázdna rozprestierajúceho sa presne medzi bazénom a okrasnými kríkmi. Zrejme tam videl minimálne – „anjela“, podľa výrazu na jeho tvári.

Postavil sa, prešiel k nej. Oči mu svietili všetkými farbami, opálená, snedá pleť, vyšportovaná postava. Vyzeral oveľa lepšie, ako kedysi, keď bol na ministerstve. Nedalo sa to ani porovnať. Podala mu ruku, pobozkal jej ju a už odpochodoval po šampanské, že na prípitok starých známych, či lepšie kolegov – nesympatizantov. To bolo ale dávno, poznamenal.

Samozrejme, snažil sa premôcť svoje rozpaky a dostať sa do obdobného kľudu a pokoja, akým tu boli očividne všetci zharmonizovaní. To je vážne také jednoduché? Stretnúť úhlavného nepriateľa, človeka, s ktorým si rok nevedeli prísť na meno, a zrazu je všetko v najlepšom poriadku? On sa zahľadí do čarovného vzduchoprázdna, precitne a usmeje sa na ňu? Alebo je to celé nejaké divadlo? Ale to by snáď bolo cítiť, aspoň trošku nejakú nervozitu, lenže tu nie je, okrem pokoja a mieru, cítiť nič.

„Rád by som pripil na Naomi. Na to, čo dokázala a koľkým ľudom okolo seba pomohla.“

„Ale Rob, prosím ťa, povedali sme si, že túto tému nebudeme otvárať. Všetko sa stalo, dialo mimovoľne, bez týchto afirmácií by som sama nikdy nepochopila, že to všetko fakt „funguje“.“

Do kelu, čo tu funguje. Áno, ten príbeh Naomi bol pútavý, priam neuveriteľný, ale o akej pomoci tu títo dvaja hovoria? O akej afirmácií, či konfrontácií? A vôbec, čo tu tento Rob vlastne robí? Veď Naomi odišla z politického diania minimálne pred rokom, alebo okolo toho obdobia, ako sa stretli v lietadle. Ale počkať, veď aj Rob bol „odvolaný“ zhruba v tom čase. A ako vie, Naomi trávila väčšinu času mimo ich Rodnej krajiny… No a ten jej článok vlastne vyšiel niečo predtým, ako bol Rob definitívne odvolaný... Ako to vlastne všetko je? Kto komu pomohol? A hlavne ako?

Jasne, mám to… Ona… Ona je tá, tá skutočná, kvôli ktorej sa nakoniec rozviedol… so svojou ženou, nie kvôli tej herečke, ako sa hovorilo... Áno, to musí byť tak. Teraz si spomína, veď to bolo zhruba pred rokom, čo vyšiel ten článok... Tak takto to je. Preto sú takí spokojní a pokorní, lebo sú zamilovaní.

„Myslím, že by sme si teraz mali pripiť na naše stretnutie. A na veľa tvorivých podnetov do budúcna, pre všetkých...“

„Áno, ako hovoríš. Naomi. Žime len s takou energiou, ktorá nás každý deň napĺňa a robí šťastnými,“ prehovoril zvonivým hlasom Rob a žmurkol na Naomi.

Ako sa na seba pozerajú.

Aká energia z nich vyžaruje…

„Naomi – nechám vás trošku, asi si máte o čom pokecať...“ Ria trošku v pomykove navrhuje.

„Ale Ria, ostaň, veď si len teraz prišla. Posedíme, pokecáme, všetci spolu...“

Na to sa postavil Rob a nečakane ohlásil, že si niečo dohodol teraz na odpoludnie, nejaké pracovné stretnutie, tak sa ide

pripraviť... A že zavolá zajtra ráno.

„Pridáte sa ku mne? Zajtra? Zahráme si?“

„Áno, jasne. Ria? Tuším hrávaš golf. Prepáč, ja som ti zabudla povedať, aby si si doniesla aj golf-bag, ale mám tu jeden náhradný. Môj. Starší, ale funkčný! Čo ty na to?“

„Nie, ďakujem, ja si radšej oddýchnem pri bazéne, ak to nebude prekážať a pochytám nejaký ten bronz...“

„Áno zlato, kľudne, čokoľvek sa ti ráči, ale myslím, že by si mala vidieť miestne ihrisko. Takú krásu nemáš možnosť len tak nájsť... Je to niečo výnimočné! No tak poď s nami,“ melodicky nadhodí Naomi.

„No dobre. Pridám sa teda. Ale, nehnevajte sa, vopred sa ospravedlňujem, ak vám budem kaziť a spomaľovať hru...“

„Nebuď malá. Nič také tu v našom prípade nehrozí... Super, tak sa teším.“

„OK, tak zajtra, stretneme sa v Clubhouse? O desiatej?“

opýta sa ešte Rob vo dverách.

„Áno a pekný večer...“

Aha, tak on tu nebýva. Takže je zrejme niekde na hoteli.

Alebo v inej vile? Čo sa tu hádam všetci na Ostrov, za Naomi, postupne presťahujú? Alice, Rob, teraz ja... – uvažuje Ria.

„Alice, kde si sa stratila? Pridáš sa k nám?“ kričí na ňu

Naomi.

„Áno, už idem...“

Žiadne, „kde si – čo robíš“… Proste, každý je pánom svojho času, priestoru, každý zodpovedá za svoj život. To si pamätala z jej príbehu.

„Naomi, dám si s vami len symbolicky na prípitok, idem učiť Roba meditovať.“

„Aha, OK…“ trošku prekvapene Naomi otočila hlavu smerom na Alice. „Nevedela som, že ste sa dohodli.“

„Áno, dnes ráno na golfe. Že mu to ešte veľmi nejde.“

„Dobre, jasné – tak nech sa vám darí... meditovať.“ Ria si nebola istá, ale cítila mierny sarkazmus v tóne Naominho hlasu. To by už ale k nej, snáď, nemalo patriť...

Niečo viselo vo vzduchu. Žiarlivosť. Ale prečo?

Potom si teda pripili, tretí krát, na „prítomný okamih“. To bol základný terminus technicus pri pripíjaní. Pri myslení. Prítomný okamih. Žiadne zacyklovania sa, len tu a teraz.

„Naomi?“ odvážila sa jej, po asi treťom pohári šampanského, opýtať ďalšiu pripravenú otázku, teda takú oficiálnu, tú, ktorá ju vlastne zaujímala zo všetkého najviac.

„Áno, viem, chceš sa opýtať na Roba. Prečo ho odvolali? Aký bol skutočný dôvod? Ty poznáš len ten „novinársky“. Bolo to opradené takým rúškom tajomna. Bol a zrazu nebol… Do toho všetky tie fámy, že sa rozvádza, pár pozitívnych správ o tom, ako razantne zúžil verejné výdavky v jeho sektore a zvýšil efektívnosť práce a výkon, do toho štrajky vyhodených lenivcov, ktorých je vo verejnej a štátnej správe neúrekom a to všetko prekryté pozitívnymi ohlasmi múdrych ekonómov, hlavne zo zahraničia a na dôvažok burácajúce negatívne výhražné povyky až po odvolanie zo strany tých, ktorí ho tam dosadili, alebo ktorí rozhodujú zatiaľ o rozložení síl a o stave obsadenia a bdelosti.“

„No áno, toto všetko viem...“

„Práve preto. Niektoré obvinenia boli dosť kompromitujúce a iné zasa príliš obhajujúce. Politici v našej Rodnej krajine už nemajú cveng, nemajú meno, oni nie sú „vážení“ a „rešpektovaní“...“

„Ale počkaj, počkaj, ako to, že nie sú vážení a rešpektovaní? A kto ich teda volí? Nie tí, ktorí by si ich mali aj vážiť a rešpektovať ich rozhodnutia? Aké je teda to percento? Kto ho vyskladá? Kto ich zvolí a potom nadáva?“

„No dobre, ľudia ich volia, lebo nemajú koho iného voliť, lebo veď všetci sú rovnakí. Tak si spomedzi tej priemernosti vyvolených, ktorí sa do politiky dostali, vyberajú horšie zlo – pre nich.

Ale. Všade vo svete sú politici politikmi preto, že chcú moc. Majú potrebu ovládať ľudí a takticky aktivovať projekciu tak, aby boli z ľudí ovečky, či skôr ovce, tak ako to robí od nepamäti cirkev – politika a náboženstva. Ide stále o ten istý princíp.

Ako povedal aj Osho, pre neho znamená politika usilovanie sa o to, aby ľudia preukázali, že sú nadradení. Ale prečo? Lebo hlboko vnútri sa cítia podriadení. To nie je „komplex podradenosti“, to je fakt – je skutočne podriadený. V skutočnosti ide o to, že ľudia nie sú sami sebou. Ani podriadenými, ani nadriadenými. Ten, kto toto divadlo len pozoruje, ten už patrí do druhého sveta – sveta inteligencie a vedomia. A to je to, čo sa stalo aj Robovi. To je jeho celá pravda. A ja si veľmi vážim, že v hlbokom vnútri kvalitných ľudí, aj keď boli zaslepení typickými zhýralými ideálmi života a spoločnosti, nakoniec – vďaka láske našli cestu k sebe.“

Aha, tak vďaka láske - a je to tu. Dobre to odhadla. Paktujú spolu a teraz hrá Rob len formu, že išiel na hotel… Pravdu ona už pozná… Nie nadarmo je dobrý stopársky pes a nájde pravdu. Až potom píše.

Naomi ďalej pokračuje vo svojom politizovaní a ona musí priznať, že tie jej názory a časté citácie Osha ju začínajú čoraz viac zaujímať.

„Vieš, to isté sa vlastne stalo aj mne. A priznaj si, možno nie dnes, ale aj keď si jediná reportérka v našej Rodnej krajine, ktorú si vážim, lebo ti nejde o bulvár a nafúknuté balóny plné klamstiev slúžiacich len na to, ako upútať pozornosť verejnosti, tých ovečiek, čo už nemajú žiadnu životnú kapacitu na vnímanie pravdy, reality a podstaty sveta. Sú napchávaní klamstvami a teóriami, informáciami, ktoré chcú počuť. Nie tými, ktoré sú pravdivé a môžu bolieť. Takže toto je tvoje veľké plus a vlastne aj jediný dôvod, prečo som ti vyrozprávala svoj príbeh a prečo by som ti rada ukázala aj túto moju oázu pokoja.

Takže, toto všetko si na tebe cením, ale povedzme si na rovinu. Máš rada moc? Máš rada slávu? Lichotí ti, keď ťa vyzdvihujú tvoji šéfovia, keď si nominovaná na ocenenia, keď sa píše pre zmenu o tebe?“

Zapýrila sa. Áno, je rada. Poctená. Uznanie a pocit výnimočnosti ju napĺňa a dodáva jej ďalšiu chuť pracovať, inšpiráciu, motiváciu ísť ďalej. Pátrať ďalej po pravde, po senzáciách.

„Tak vidíš...“ pokračuje naša krásne vyrovnaná Naomi.

V ten deň mala na sebe oblečené extravagantné biele šaty, úpletové, s kapucňou, priľahlé pri tele, dlhé po zem, s takými zvláštnymi ozdobnými pásmi rámujúcimi jej dokonalú postavu. Vyzerala ako dievčatko aj ako grécka bohyňa zároveň. Priopálená snedastá pokožka, modré žiarivé oči. Nedalo sa z nej nespustiť oči, nepozorovať ju. Tie jej ostré, pánske, rázne pohyby a pritom tak ladné až tanečné zároveň. Akoby bola stále v nejakej súhre energií s celým svetom okolo a tancovala podľa počasia, podľa nálad, podľa seba. Kde chodí na to oblečenie, musí sa jej pri vhodnej príležitosti opýtať. Je to stále také extravagantné, jedinečné a pritom luxusné a na zjedenie. Pastva pre etikov, kus umenia – uvažuje Ria.

„Aj ja som bola istý - dosť dlhý - čas vedená túžbou po moci a sláve. Aj keď moja pracovná motivácia začala realizáciou svojich snov, v zmysle smeru, uskutočňovania smeru, nie stanovenia cieľa. Začala som podnikať, lebo som milovala svoju prácu. Mala som vízie, ako zlepšiť postupy, ako vytvoriť nové systémy manažmentu, stratégie napredovania. Mala som stále nové a nové nápady, týkajúce sa úplných noviniek na reklamnom nebi, totálnych výbuchov vo svete marketingu a kampaní, ktoré dosiahli enormné výsledky. Ale. To nestačilo. Prišli iné túžby, pridružené. Ani nie tak po peniazoch, skôr mocenských, tých typicky ľudských, tá slasť mať moc, požívať úctu, slávu. Obdivné pohľady. Sú to ale? Obdivné pohľady? Ak áno, koľko ich je? Aké percento? Nie je to minimum obdivu a zvyšok sú závistlivé a žiarlivé, nevýslovne neprajné a zabitia schopné reakcie okolia? Oberajúce o akúkoľvek energiu, ktorú máme? Žmýkajúce nás ako citrón? Až dôjdeme do bodu, že sme ako zošúverená koža, pomarančová, citrónová, chemicky natretá, ale bez dužiny. Krásna na povrchu, lesklá, natretá, ale vo vnútri prázdna. Bez života. A tak skončí väčšina tých moci a slávy chtivých.

Je tomu tak v každej oblasti, napríklad na univerzite: odborný asistent chce byť docentom, docent chce byť profesorom, profesor dekanom, dekan rektorom – neustály boj o moc. Človek by si myslel, že aspoň vo vzdelaní by to tak nemalo byť. Vzdelanie však nikoho nezaujíma, všetci sa zaujímajú o moc.

V náboženstve je to rovnaké: biskup chce byť kardinálom, kardinál chce byť pápežom. Každý je na rebríčku a snaží sa vyliezť vyššie, zatiaľ čo ostatní ho za nohy ťahajú dolu. Tí, ktorí sú vyššie, ho odstrkujú, aby sa nemohol dostať na ich úroveň. A to isté sa deje tým, ktorí sú na nižších priečkach rebríka, niekto ich sťahuje za nohy, ostatní ich kopú a búchajú, aby ich udržali tak nízko, ako je to len možné. Celý rebrík, ak sa na to pozeráte len ako pozorovateľ, je cirkus.

Politika znamená usilovať sa o to, aby ľudia ukázali, že sú nadradení. Prečo ale? - pretože hlboko vo vnútri sa cítia podriadení. Ale zísť dolu sa už nedá. Ľudia si z nás začnú robiť srandu v zmysle, čo sa stalo, porazili ťa? Takže nedá sa zísť dolu, nižšie a nedá sa ani vyjsť vyššie, lebo žiadna iná vyššia priečka

neexistuje. A tak predstierame, že je všetko v poriadku a dosiahli sme cieľ svojho života, pritom sme nedosiahli nič.“

„No dobre Naomi, tomu rozumiem. Ale ty si hovorila, že Rob odišiel z politiky, lebo na to prišiel. Ale vôbec neviem, čo sa stalo, ako sa to celé ukončilo, ako to zbehlo a hlavne prečo? Čo bol spúšťač?“

„No, láska predsa,“ usmeje sa Naomi a žmurkne na ňu s rozžiarenými očami.

Jasne, že celá žiari. Ria už nemá pochybnosti. Pochopiteľne. Je to o nich dvoch. Rob odišiel z vysokej funkcie, z postu, ktorý zastával dlhé roky a ktorý by vďaka odbornosti kľudne utiahol aj ďalšie volebné obdobia, ak by nešiel už len na vyššiu a vyššiu pozíciu… Veď, kto by nechcel takú krásku s tým celým jej kľudom, navyše honosným a zároveň skromným – luxusom, tu na tomto mieste, ktoré je snáď oázou bohov. No, ona by tu teda dlho nevydržala, zvládne maximálne päť dní, potom už potrebuje ruch, vzrúšo, prácu, akcie,… Ako sa dá takto žiť? A ako vôbec vie táto kedysi činorodá, akčná a aktívna žena prebývať v takom pokojnom prostredí. Čo tu vôbec robí celé dni? Má stále návštevy? Alebo, užíva si lásku s Robom? Čo tu robí? Kým je? Čo sa s ňou stalo? A kde je ten jej Patrik? Je naozaj zabudnutou históriou? Už len príbehom? Minulosťou? Naozaj sa už v jej živote neopakuje žiaden cyklus? Ale ani časovo jej to nezapadalo. Veď, keď Naomi hovorí „LÁSKA“ na dôvod jeho odchodu z politiky, tak sa už museli vtedy stretávať. Áno, ale predsa presne v tom čase vydala článok, ten bol ale o niekom úplne inom... O láske k niekomu inému... A navyše celý sled udalostí, ktorý sa potom udial, poukazoval na citové smerovanie Roba k úplne inej žene...

„Vidím, že máš v útrobách lebky milión otázok...“ pokojne ju v úvahách prerušila Naomi. „Nebuď nekľudná. Odpovede si vyskladáš sama. Buď trpezlivá. Spoznáš ich a aj ich precítiš.“

No to som zvedavá, ako mám niečo, čo bolo, „precítiť“ – myslí si Ria.

Tá Naomi rozpráva niekedy naozaj zvláštne. Veď ju asi nič, ale absolútne nič už nevyruší, nevyvedie z rovnováhy. Je akoby vo svojom svete, a pritom tak dokonale vníma všetko okolo seba... Že je na všetko, čo sa vôbec udeje, dokonale pripravená. Alebo skôr, akoby s radosťou všetko ďalšie očakávala. Mala z nej pocit, že čaká vždy na nejaké prekvapenie, ktoré príde... Niekedy má pocit, že číta jej myšlienky, že predvída, čo urobí…

2. Prekvapenie

Na tretí deň návštevy Rii v tejto oáze pokoja ich čakal ďalší gíč ako z plagátu. Nemuselo to byť predsa také isté, pravdepodobnosť toho, či počasie zotrvá v slnečnom duchu, alebo sa príroda rozhodne, že je načase zoslať nejaký ten dážď, ako sa hovorí, kvôli úrode, nebola už stopercentná. V novembri sa začali vyskytovať daždivé dni, alebo aspoň hodiny. Jedno bolo ale isté, v akomkoľvek období, táto oáza bola ukľudňujúcou klinikou. Naomi vždy tvrdila, že hlavný architekt, ktorý túto krásu vymyslel, musel byť excelentný psychológ. Pochopil, zrejme pri prvom jeho stretnutí s týmto systémom kopcov a roklín hneď pozdĺž mora, že tento kus zeme bude mať silný pozitívny vyrovnávajúci účinok na večne so sebou „bojujúcich“ športovcov, ktorým práve psychická vyrovnanosť a okolitá krása zosúladená s nekonečným mierom a pokojom vytvorí naozaj najvhodnejšie prostredie a podmienky na hru. A tak sa aj stalo. Vďaka géniovi, určite šťastnému Zorbovi Budhovi, ktorý dokázal toto dielo vidieť vo svojich snoch, predstavách a dokončiť vizualizáciu formou skíc až architektonických plánov. No a v súčasnosti sa toto miesto skutočne stalo útočiskom všetkých tých, ktorí majú minimálne šesťciferné čísla na účte a rozhodli sa zabezpečiť si svoje útočisko, letovisko, zimovisko, „golfisko“ práve tu.

Zelené kopce. Modrá obloha. Tyrkysové more. Typicky, do krajiny vsadené domy, postavené v tom istom tradičnom štýle. A do toho vsadené golfové ihrisko.

A Naomi si obstarala vysnívané obydlie práve na tomto mieste. Malý útulný domček s dvomi poschodiami. Obklopené

oleandrovými kríkmi, do ktorých sem-tam zasiahne svojou krásou bugenvilea vo všetkých svojich možných farbách. Purpurovej, fialovej, oranžovej. Proste terasa domu s bazénom vsadeným do tohto pestrofarebného prostredia plného kvetov. Vyzerá to ako raj na zemi. Od rána do neskorého večera obloha ponúka všetky možné farebné tóny vychádzajúceho slnka, zapadajúceho a končiaceho dňa a celodenného obzoru v plnej svojej sýto modrej nádhere.

Ria už sedela na terase a pila kávu, fajčila jednu od druhej, keď

zišla do záhrady Naomi.

„Dobré ránko. Tak ako si sa vyspala? Pekné ticho tu je, však?“

„Naomi, neviem síce, prečo si ma pozvala, lebo veď sa až tak nepoznáme, ani nekamarátime, ale som ti za to nesmierne vďačná. Áno, je tu božský pokoj. Vytrhla si ma z toho rýchleho, stresového života práve včas. Už sa mi akoby všetko rúcalo.“

„Áno, viem si to predstaviť...“ vševedúcky zašomrala Naomi, urobila si kávu, doniesla na stôl ovocie a sadla si oproti Rii.

Tá už telefonovala, bez toho aparátu v ruke nevydržala ani desať minút a telefonáty prichádzali a odchádzali zhruba v polhodinových intervaloch. Na kolenách položený laptop, v jednej ruke cigareta, v druhej telefón.

Naomi to dobre poznala. Takto – presne takto – fungovala a žila kedysi aj ona. Nie, rozdiel predsa len existoval. Jej telefón v podstate zvonil v jednom kuse, bez prestania.

„Tak prečo si ma sem vlastne zavolala? Naposledy sme sa videli v lietadle, potom som o tebe nič nepočula a z ničoho nič sa za vyše pol roka ozveš a opýtaš sa, či si nechcem prísť na pár dní oddýchnuť. Len tak. Hrať golf a oddychovať. Neviem ako sa ti za to, Naomi, odvďačím.“

„Mala si na mysli, ako sa budeš revanšovať?“ ironicky

nadhodí Naomi.

„Áno, také niečo...“

„Ria, pamätáš si, čo som ti povedala pred odchodom z lietadla? Príde čas a stretneme sa.“

„Veľmi dobre si to pamätám... Ako aj celý ten tvoj príbeh... Nevedela som snáď sedem dní spať. Stále som na teba musela myslieť. A netajím ani to, že som priam túžila sa znovu s tebou stretnúť. Išiel z teba taký pokoj, toľká harmónia... No a... ako vidím, len sa to stupňuje... Cítiš sa skvele, však? Teda, tak pôsobíš. Vidím, že si tu sama, teda s Alice, ale tá je tu zrejme len na návšteve, ale chlapa tu nevidím... Takže? Patrik?... Alebo?...“

„Ria. Nie je všetko o chlapovi. V prvom rade by sme mali poznať samých seba a nájsť svoje vnútro. Meditovať. Vtedy pocítiš nesmiernu lásku. Nie konkrétnu, voči niekomu, ale lásku k životu, k sebe, ku všetkému, čo robíš, čo ťa obklopuje.

No a vtedy, to nebolo ešte všetko. Ešte som musela veľa ďalších múdrostí pochopiť, zažiť nové zložité situácie a prejsť dokonalou transformáciou. Nájsť svoj stred. Stratiť svoje ego. Ponoriť sa do jednotnej energie existencie nie je také jednoduché. Ale keď sa raz na tú cestu dáš, už ťa to svetlo na konci ťahá ako magnet. Kto sa nechce cítiť šťastne, vyrovnane a v láske, vždy, v každom prítomnom okamihu?“

„No... asi každý... Bože, veď z teba je iný človek. Bola si taká vzbĺkla, roztopašná, „roztečená“. Všade si bola, všetko videla. Vždy sme ťa obdivovali, ak teda môžem...“ Naomi kývla podporne hlavou, „ale zároveň ti veľa žien závidelo. Až si im priam išla na nervy. Bola si rýchla, logická, múdra, ku všetkému krásna, vždy vo forme, plná obdivu chlapov, ale... bola si taká – povrchná... Akoby si mala pred očami jeden jediný cieľ a tomu sa všetci museli podriaďovať. Rýchla a zbesilá – krásna Naomi. Tak sme ťa volali.“

„No vidíš... Je to minulosť... Ale bez nej by som nepochopila mnoho paradoxov, cyklov, ktoré sa v živote striedajú ako deň a noc. Nevymazala by som ich vedome a nepochopila, že sme len tu a teraz a budúcnosť je jeden nekonečný priestor. Veľká neznáma. A ak si do nej nechceme prenášať opakujúce sa životné omyly a cykly z minulosti, musíme ju prijať za svoju, zniesť za ňu zodpovednosť a jednoducho zabudnúť.“

„Transformácia vedomia je proces, ktorý prebieha u každého jednotlivca svojím spôsobom. To záleží na tom, akého stupňa vedomia dosiahla tá ktorá duša v predošlom živote a na ďalších faktoroch. Niekto otvára svoje vedomie duchovným podstatám celkom vedome a cielene. Niekto iný prežije transformáciu vedomia následkom šoku, choroby, duševného otrasu, ťažkého úrazu. Môže ísť o urýchlený vývojový skok, ktorý je väčšinou sprevádzaný takzvanou životnou skúškou. V podstate sa nikto z nás zmenám vo vedomí nevyhne, nech už v tomto, alebo inom živote. Transformácia vedomia znamená napojiť sa na vyššiu vibračnú úroveň. Znamená vnímať skutočnú realitu, nielen iba predstavy o realite. V magickej praxi to znamená, prejsť vedome hlbokou vnútornou očistou a otvoriť svoje vedomie a myseľ natoľko, že sa stanem tvorcom vlastného života.

Otvorené vedomie znamená odloženie predsudkov a oslobodenie sa z pút nevedomosti, znamená splynutie protikladov

a vytvorenie harmónie. Ide o premenu v bytosti na vyššiu duchovnú úroveň, o pochopenie hlbšieho zmyslu existencie, k čomu dochádza prostredníctvom poznania. Pokiaľ toto nie je zvládnuté prirodzenou cestou, potom prichádza ako posledné varovanie zdvihnutý „Boží prst“! Transformácia vedomia razantným skokom môže prísť, z nášho nevedomého pohľadu, zásahom Vyššej moci, pokiaľ si to skutočnosti vyžadujú.“

Osho

„Páči sa mi, že si tak zorientovaná. Všade vôkol vidím položené knihy Osha, alebo rôzne iné zaujímavé nadpisy, ktoré znejú veľmi, ale veľmi zvláštne.“

„Ria, áno, mám poznačené časti, ktoré mi naozaj pomohli otvoriť svoje zmysly a srdce nasmerovať správnym smerom. Ale... u mňa sa táto pozitívna udalosť transformácie vedomia „naštartovala“ bolestivým rozchodom, nič na tomto fakte ani dnes nemením. Lebo akokoľvek som sa vedome oslobodila od neho, od toho žiaľu, od strachov, bolesti, ľútosti, lásky, či nenávisti, stále cítim, že tu niečo neprebehlo ako malo. Alebo možno to tak presne malo byť. Osudová bolesť za človekom, ktorý mi bol osudovo blízky. Ale, muselo to byť ukončené. Možno práve preto, aby som sa posunula inam, na správnu cestu. Ak by tá láska k Patrikovi a bolesť spojená s odlukou neboli také fatálne hmatateľné, nikdy by som sa na túto cestu životom nepodujala.“

„Životom nás sprevádza koincidencia nenápadných, život vytvárajúcich okamihov. Organizovaný sled životných udalostí nevnímame, nie sme svojimi zmyslami schopní pozorovať a pochopiť vzájomne na seba nadväzujúce deje, ktoré napĺňajú náš život hlbším zmyslom tým, že jedna udalosť s druhou sa akoby samo-organizujú z chaosu v poriadok. Neusilujeme sa o sebapoznanie, neusilujeme sa o vedomé vstupovanie do prúdu udalostí. Kedy vplyvom synchronizácie sa vždy ocitneme tam, kde si prajeme byť. Koincidencia teda vyžaduje vedomú spoluprácu, myšlienkovú koncentráciu, vedomé bytie v prítomnom okamihu, očakávanie tých správnych udalostí, empatií k osobám, ktoré sa niekedy akoby náhodne ocitnú v prúde udalostí nášho života.

Ľavá hemisféra analyzuje, pracuje s rozumom, ovláda reč a logické procesy, ovláda lineárne vnímanie. Vedomie a ľavá hemisféra pracujú s časom.“

Osho

„Hm... zaujímavé...“ neveriacky krúti hlavou Ria... „ale možno si to ty už môžeš dovoliť, oddávať sa takýmto teóriám o pozitívnom vedomí a aplikovať to v praxi... Ja ale mám ešte kariéru pred sebou, dosť veľa cieľov, ktoré mám v pláne zdolať. A nie som ani finančne na tom tak, aby som mohla rozjímať a v kľude čítať a meditovať...“

„Ria, počkaj, ja ti predsa nepodsúvam nijaké holistické, fanatické teórie... Prepáč mi, ak to tak vyzerá, ja ti len hovorím o mojom živote, o mojom poznaní a pochopení. O niečom, čo mi zmenilo život. Ale ja som ťa určite nepozývala preto, aby si mala podniknúť niečo podobné ako ja... Veď ja som Nikto. Môžem tak akurát vnímať a pozorovať život a dianie okolo mňa, robiť zmeny maximálne tak s mojím životom, myslím vedomé nastavenia. Nikoho iného neviem a ani nemôžem ovplyvňovať. Všetci sme jedinečné bytosti a hlavne slobodné.“

„Dobre, dobre Naomi, tiež mi prepáč, ak som nejako vzťahovačne reagovala. Vážim si ťa, vždy som si ťa veľmi vážila a obdivovala a to čo som aj teraz povedala asi vyznelo hlúpo... Rada spoznám viacej z toho tvojho nového sveta, lebo teraz naozaj, ruku na srdce... Koľko žien s takto zlomeným srdcom, s toľkými lajnami na hlave, by sa vôbec dokázalo pozbierať. Bez pomoci, bez opory. Utiahla si sa do seba, ako to nazývaš, do svojho centra a zažila si úplnú samotu. A teraz je tu nový, o desať rokov mladší, zdravší a krajší človek. A vyzerá to všetko tak, že chodník, po ktorom chodíš, kvitne a mení sa na kvetinový koberec. Taká energia z teba vyžaruje.“

„Ďakujem, Ria... naozaj.“

„Radosť znamená vstúpiť do svojho ja. Na začiatku je to ťažké, namáhavé. Na začiatku budete musieť čeliť utrpeniu, je to cesta, ktorá vedie horami. Čím viac sa však do svojho ja ponoríte, tým sladšia bude vaša odmena.

Akonáhle sa naučíme, ako sa postaviť svojmu utrpeniu,

začneme byť radostnejší, pretože utrpenie sa behom tohto procesu začne rozplývať a vy začnete byť celistvejší a celistvejší.

Jedného dňa je utrpenie tu a my mu stojíme tvárou v tvár - naraz príde zlom: nahliadneme, že utrpenie je od nás oddelené a vy ste oddelení od neho. Boli ste od neho vždy oddelení – bola to len ilúzia, predstava, s ktorou ste sa stotožnili. Teraz viete, že je to inak a výsledkom tohto poznania je výbuch, explózia radosti.“

Osho

„Prezraď mi teraz ale. Ty si sa žurnalistkou chcela stať, alebo ako si sa k tomu dostala?“

„Naomi, áno... Vždy. Milujem písať. Hlavne písať zaujímavé príbehy...“

„Ale nemôžeš písať úplne to, čo by si chcela, však? Ako si už raz nadhodila. Nikto by to nečítal. Ľudia potrebujú byť kŕmení senzáciami, úmrtiami, vraždami a trápnymi bulvárnymi témami. Povrchnosťami.“

„Veď to... ale práca ma ako taká skutočne baví.“

„Tak to je jedno veľké plus. Lebo to som ti už spomínala, tvoriť... je naším hlavným poslaním. V zmysle, robiť v živote to, čo nás napĺňa a baví. Ak máme pocit, že sme tvoriví a odov-

zdávame tejto existencii kúsok seba. Niečo možno, čo v nás drieme a ani o tom nevieme. Ale keď to objavíme a začneme tento náš malý „darček“ rozvíjať, načúvať mu a riadiť sa ním, určite nás vesmír povedie správnym smerom.“

„Naomi, ale ja nesúhlasím s dnešnou spoločnosťou. Áno, píšem bulvárne články, musím predsa z niečoho žiť, len preto. Nejako mi to neprekáža, viem tie rôzne milenecké frašky a mamonárske predvádzania, teda podľa záujmu čitateľov, celkom dobre okoreniť a osoliť. Napĺňa ma tá tvorivosť a napĺňa ma písanie. Ale, keď raz budem „veľká“, chcela by som písať o nezdravom spoločenstve, o politickom systéme, ktorý je skostnatený, skorumpovaný, o neprehľadných zákonoch, legislatíve čo najviac spletitej, aby dávala priestor... podvodom a klamstvám... Aby nič nemohlo byť čierne alebo biele, aby plejáda právnikov musela študovať právo a naučili sa, každý po svojom čítať zákony platné pre všetkých, ale aby ich vedeli vykladať po svojom a ako im to vyhovuje. Len pre vidinu peňazí a moci. A takto vlastne hýbu životmi tisícky ľudí, ktorí nedisponujú dostatočnou inteligenciou alebo časom, aby si vedeli tie kilometre zákonov preštudovať. Krádež, napríklad, takto nie je istým trestným činom. Môže to byť aj „dobrý skutok“, alebo len „omyl“.“

Ria už vstávala zo stoličky a chodila so zapálenou cigaretou okolo stola hore dolu. Bolo očividné, že je v dobrom ohnivom zápale a keby mohla, zorganizovala by momentálne celú demonštráciu. Určite úspešnú. S jej životným nasadením...

„Ria,“ prerušila ju Naomi. „Vieš, to všetko je pravda. Uvedomujeme si to, vnímame to. Ale pozri sa do histórie, bol vôbec, odkedy napríklad vznikla cirkev, alebo aj v starovekom Grécku, kde prvýkrát priviedli na svet „demokraciu“, nejaký spoločenský systém bezchybný? Vždy, ale vždy dával priestor aj zlodejom, aj korupcii, aj nečistým a nečestným úmyslom jej lídrov. A tí, vo väčšine prípadov, hľadia len na seba a svoje uspokojenie, akékoľvek má byť. Určite ich nezaujíma až tak blaho „ich ľudu“ a teda šťastie celej spoločnosti. Takže myslím, že budeš ako „revolucionár“ produkovať príliš veľkú energiu na boj proti mlynským kolesám. A nebude tá energia pozitívna, ale negatívna a navyše opätovaná nenávisťou a negativitou.

Plytvanie energiou. A získaš čo? Že zmeníš systém? Pochybujem. Ale aj keby? Staneš sa slávnou? Slávnou novinárkou? Nedajbože političkou? No, a budeš v jednom zacyklení negativizmu. Jeden tábor s tebou, ďalší proti tebe. Ty budeš neustále dokazovať svoju pravdu, vyviňovať sa, opisovať v čo najkrajšom svetle. Skončíš s infarktom, rakovinou alebo mozgovou porážkou, niekde sama bez skutočnej lásky a priateľov okolo seba...

To chceš? Počúvaj, čo hovoril o revolucionároch a rebeloch Osho. Je medzi nimi veľký rozdiel.

„Ovládať môžete iba nešťastného človeka. Extatický človek je slobodný. Extáza je sloboda. Ak ste extatický, nikto z vás nemôže urobiť otroka.

Zapamätajte si, že extatického človeka nenazývam revolucionár, hovorím mu rebel. Revolucionár je človek, ktorý chce zmeniť spoločnosť, ale súčasne ju túži nahradiť inou. Rebel je človek, ktorý chce žiť ako jednotlivec a ktorý si súčasne praje, aby vo svete neexistovali žiadne skonstnatené spoločenské štruktúry. Rebel nechce túto spoločnosť nahradiť inou, pretože sa ukázalo, že všetky spoločnosti sú rovnaké. Kapitalista, komunista, fašista, socialista – tí všetci sú bratranci, bratia. Je jedno, kto je kto. Spoločnosť je spoločnosť. Všetky cirkvi dokázali, že sú rovnaké – hinduizmus, kresťanstvo, islam. Akonáhle štruktúra získa moc, prestane sa jej páčiť, že sú ľudia extatickí, pretože extáza je proti štruktúram.

Extáza je rebelantská, nie revolucionárska. Revolucionár chce inú štruktúru – štruktúru, po ktorej túži, chce svoju vlastnú utópiu. Všetky štruktúry sú však rovnaké. Revolucionár chce byť pri moci. Praje si utláčať a nie byť utláčaný, túži vykorisťovať a nie byť vykorisťovaný, chce vládnuť a nie byť ovládaný.

Rebel je človek, ktorý nechce byť ovládaný ani vládnuť. Rebel túži po tom, aby vo svete neexistovala žiadna vláda. Rebel je anarchista. Rebel dôveruje prírode, nie štruktúram, ktoré vytvoril človek.“

Osho

„No, tak to už je akosi dosť silná káva na mňa,“ zhrozene zasadne do stoličky naspäť Ria. „Veď, ale celý svet funguje s ovládaním, s panovníkmi, s režimom, systémom, štruktúrou... Nezdá sa ti táto filozofia už trošku nereálna?“

„Nie, vôbec nie je reálna, tak veľmi je nereálna, že je v podstate úplne existujúca, živá a reálna. Lebo, je to o nás. Ak by bol každý človek sám sebou, bez naučených zásad, pravidiel, štruktúrovaných zadaní, ak by sa správal, ako mu hovorí podvedomie, intuícia a žil by v súlade s prírodou, nepredstieral by a vedel by presne, ako reagovať v každej životnej situácii. Ale s láskou a pozitívne. Bez ega, bez predsudkov, žiadne zákony, žiadne linajky.“

„Znie to zaujímavo. Ale, pravdu Naomi, nemyslíš si, že je to v dnešnej dobe v podstate nemožné? Každý deň – od samého rána do večera – si v strehu. Máš toľko nástrah okolo seba. Najprv partnera, ktorý sa zobúdza vedľa teba a má možno inú predstavu o priebehu ranného zobúdzania. Žena je v strese, čo všetko musí stihnúť – deti, raňajky, dožehliť nejaké to oblečenie, ak to nestihla, alebo nevládala pripraviť večer. Vyletí z postele, uteká zobudiť deti, umyť zuby, obliecť, majú všetko do školy? Potom podať raňajky, vybaviť súrne organizačné pokyny, kto koho vezme na aký krúžok, kto nakúpi, o piatej prídu rodičia, večer majú návštevu priateľov, nech nezabudnú. Rozmraziť mäso na večer. Muž by si možno najradšej užil ranný sexuálny rituál, ale nestíha sa. Tak sa utiahne do svojej ješitnosti a namrzenosti a už len tak cez zuby odpovedá počas raňajok na vyslovene najnutnejšie otázky. Rozlúčia sa, každý vo svojom vnútri už podráždený. Cestou zastavia ženu policajti, za prekročenie rýchlosti, áno, lebo už mešká. Stráca kvôli dvadsať kilometrom prekročenej rýchlosti ďalších dvadsať minút, o pokute nehovoriac. Je rada, že to vôbec dopadlo ako tak, rýchlo a bez inej ujmy. Pri parkovaní pred školou, kde nie je vôbec doriešený systém krátkodobého zastavovania a „vykladania“ detí za účelom ich nástupu na vyučovanie, alebo vyzdvihnutie po ich náročnej žiackej každodennej púti, jej vynadá iný rodič, aká je blbá, typická žena, ktorá nevie ani predvídať situáciu, skoro

doňho narazila, ako to, že ho nevidela v späťáku, že sa rozhodol zaparkovať presne za ňou. No, keď začala pozdĺžne parkovať ona, nebol na tom mieste nikto... To ale nikoho nezaujímalo. Kým odpovedala deťom na pár pre nich životne dôležitých otázok, rozhodol sa začať parkovať rovno za jej ešte nezaparkovaným autom. Nervy jej už tečú, keď dôjde do svojho zamestnania vedúca referentka, dajme tomu, v nejakej známej spoločnosti, vybavil jej to manžel, už je sprevádzaná pohľadmi „jednoduchšie“ vydaných kolegýň, ako si dovoľuje meškať, ako to, že to oni zvládajú. Jasné, asi si ráno odskočila na aerobic a ku kaderníčke, preto nestíha. Ako inak môže stále tak dobre vyzerať. Nevie, nerobí nič špeciálne. Taká sa narodila... Ale, tu zrejme všetko vadí. Hlavne, nebyť pekná. Strčí sa do kancelárie, urobí maximum. Šéf si ju zavolá na koberec, lebo údajne prišla už tretí deň neskoro do práce. On to síce chápe, že dochádza z luxusnej časti mesta a odtiaľ zvyknú byť zápchy. Ale pre pokoj v kolektíve, nech sa posnaží chodiť načas. Keď kráča na obed, má pocit, že ju všetci nenávidia a odsudzujú. Snaží sa tváriť milo, ale je to ešte horšie, akoby dúchala do pahreby a tá začala tlieť ešte silnejšie. No a tak prichádza domov. Úplne vynervovaná a znechutená. Ako prvé vynadá manželovi, že zabudol kúpiť čerstvý šalát na večeru a víno, ktoré ich priatelia majú v obľube. Pár hodín do ich príchodu sa jej už triasol žalúdok a slzy mala na krajíčku. Manžel je samozrejme urazený, mal tiež „nádherný“ deň a bol by najradšej, keby si mohol ľahnúť, vypiť pri pozeraní TV pol fľaše whisky a zaspäť. Švajčiari vypovedali zmluvu, prichádza o obrat desať miliónov ročne a musí prepustiť tridsať zamestnancov. Odborári sa búria, logické vysvetlenia a pravidlá v tomto štáte nemajú opodstatnenie. Vám zrušia vaši dlhodobí partneri zmluvu, z ekonomických dôvodov, zrejme našli výrobňu za nižších nákladov v inom regióne, on s tým nič neurobí, lebo nemá natoľko megalomanský podnik, aby sa oňho zaujímala vláda a zabezpečila nové, lepšie a výhodnejšie podmienky pre Švajčiarov, aby zotrvali, žiadne dotácie, žiadne daňové úľavy. On sa musí postarať o to, aby podnik – výrobňa súčiastok do hodiniek pokračovala aspoň s tými zákazkami a odbytiskom, ktoré má stopercentné, ale odbory, ľudia, zamestnanci, ktorí budú musieť byť prepustení, sa samozrejme vyhrážajú jemu. A tak sa v tejto „milej“ rodinnej pohode rozlúči každý zvlášť so svojimi deťmi, zaprajú im dobrú noc a s hrubou vrstvou masiek na sebe sa stretávajú so svojimi „priateľmi“, ktorých nezaujíma nič iné, len aké pletky by sa dopočuli od tejto zaujímavej dvojice, aby ich od zajtrajšieho rána mohli šíriť ďalej, tým zvyšovať svoju bonitu na trhu, bonitu v ponímaní nachádzania sa v centre diania miestnej smotánky, veď sú informovaní z prvej ruky.“

„A tento kolobeh pokračuje deň za dňom,“ preruší Riu

Naomi. „A áno, máš pravdu. Už ani nevedia, kým sú, čo sú vo svojom vnútri. O láske a jej kráse, o jej precítení nemajú ani potuchy. Dvaja roboti, ktorí sa ocitli úplne mimo svojho stredu, deťom dávajú príkazy a zákazy a nechávajú sa plaviť po rýchlej bystrine, kľukatej a nebezpečnej, s názvom život v spoločnosti, nie „môj život“. Niekde sa potom táto bystrina zahatá, nebezpečne sa ohne a donúti ich buď zastaviť a prehodnotiť, alebo vtečie do väčšej rieky, tá do mora a oni sa ocitnú v čoraz väčšom priestore plnom rýb a žralokov a budú sa snažiť v ňom prežiť.“

„Je to presne tak, ako hovoríš...“ tlieska Ria. „Ale, ty myslíš, že ak by niečo zmenili sami v sebe, zmení sa aj dianie okolo nich? Pritiahnu si iné situácie a iný „osud“?“

„Uvidíš... Ria... Uvidíš... Z môjho pohľadu, na základe mojej vlastnej prežitej skúsenosti, áno. Ale... prajem ti, aby si to pochopila aj ty sama. A ak sa tak stane, ver mi, že v ten moment budeš už veľmi šťastná.“

Ria si radšej išla zapáliť ďalšiu cigaretu a vybaviť asi tridsať telefonátov ešte predtým, než sa pobrala pripraviť na golfovú hru, ktorú mali začať zhruba za hodinu. Ona, Naomi, Alice a Rob. Ozaj, kde bola Alice? Včera večer odišla za Robom na meditáciu. Dnes ju ešte nevidela... Kde je? Žeby ostala spať u Roba? Žeby som sa mýlila? – uvažuje Ria...

„Alice sa k nám pridá až v Clubhouse. Mala dohodnuté nejaké rande hneď ráno – rannú kávu.“ Opäť jej bez akéhokoľvek opýtania, zrejme na telepatický podnet, odpovedá Naomi.

Všetci sa stretli v Clubhouse, dopili aperitív, ako bolo pre nich zvykom, sedeli ticho a pozorovali dohrávajúcich hráčov.

Naomi a Alice boli celkom zvyknuté na takto presedené hodiny mlčky.

Rob to zaplatil a všetci sa zišli pri golfových autíčkach.

Nebolo veľmi zreteľné, či hrací zasadací poriadok pre nasledujúcich päť hodín, ktoré mali tráviť v golfových autíčkach, bol úzkostlivo vybraný Naomi a Alice, alebo sa to všetko zbehlo akosi automaticky. Ale podľa všetkého pripúšťame, skôr tú druhú – spontánnu možnosť, riadenú podvedomím, intuitívne. Stalo sa ale to, že v golfových autíčkach sa ocitli Naomi s Alice a v druhom Rob s Riou.

Na tvári Roba bolo v prvom momente badať zdesenie, ale kým došli k prvému odpalisku, už len odhodlane so zvesenými plecami prešiel k odpalu. O Rii sa to nedalo povedať. Tvár jej blčala, líca zrumeneli od prekvapenia a ledva vedela zakryť nervozitu.

Naomi s Alice na seba pozreli, pochopili sa na diaľku, aké energetické výmeny sa vo vozíku odovzdávajú. Ostali však ticho. Nebolo čo rozoberať, im to bolo jasné, bohužiaľ, každý nesieme zodpovednosť za svoje činy, za svoj život a teda ich doposiaľ nevyslovené zatrpknutia budú rozpustené práve touto hrou.

Golfistom určite nie je potrebné nič vysvetľovať o dôležitosti psychického pokoja počas hry. Koncentrácia a ticho. Vo väčšine prípadov sa dá práve správaním hráčov počas golfu rozoznať, v akom sú duševnom rozpoložení, dokonca je celkom pochopiteľne rozoznať aj ich základné charakterové črty.

Rob nemal nikdy výbušnú povahu. To, že sa „liečil“ z rán, ktoré utŕžil a jeho smútok sa za ním niesol ako opar – vieme, ale prvé odpaly boli naozaj pokojné a aj krivé, nie veľmi vydarené rany prijal s pokorou. A preto sa žiadne väčšie výkyvy v kvalite hry nevyskytovali. Hral s rozvahou a kľudom. To všetko sa zmenilo, nevediac prečo, na siedmej jamke. Potom to už bola jedna

katastrofa, dokonca po nevydarenom odpale na desiatej jamke hodil palicu o zem.

Naomi a Alice, pre ktoré už bol golf vyslovene skúškou práce podvedomia a vedomia s realitou, len neveriacky pozerali, ale neodvážili sa niečo ani len namietať. Veď, snáď im to Rob povie, či ho tak vykoľajilo len pár nevydarených rán, alebo niečo iné.

Ale čo?

Ria? Povedala mu niečo ona? Veď sa skoro vôbec nebavili, tak to aspoň vyzeralo z ich zorného uhla.

Ria bola nervózna od samého začiatku. Rany lietali krížom-krážom do strán, len nie smerom ku greenu. Zakaždým prekliala seba, golf, spustila zopár „milých“ nadávok a potom sa opäť, akoby nekonečne trvajúci čas, nastavovala k odpalu. Posledné tri jamky už ani nevyšla z autíčka. Bola taká vynervovaná, že len sedela, pozerala tupo pred seba alebo do mobilu a fajčila jednu od druhej.

Dohrali. Naomi a Alice mali už tiež problém udržať koncentráciu, snáď len pri posledných dvoch jamkách. Robovi to druhú polovicu nešlo vôbec, ale dohral.

„Dáme si obed v Clubhouse?“ veselo zaštebotala Alice.

„Ja nie som hladná,“ zavelila Ria.

„Ani ja,“ odsekol Rob.

„Dobre, my ale Alice pôjdeme, OK? Ria, kľúč od domu je v tom malom boxe pri poštovej schránke. Taká elektrická skriňa, tam je položený.“

Rob si odskočil na toaletu. Ria medzitým odpochodovala

domov.

Cestou z toaliet sa pri nich Rob ešte pristavil.

„Prepáčte mi, dámy, za moju ráznu negatívnu reakciu, viem, že nebola podľa vašich múdrych pravidiel, ktoré mi predsa len pomáhajú meniť môj život, teda aspoň dúfam...“

„Rob, je to v poriadku, ale nechceš nám povedať, stalo sa niečo? Čo ťa tak rozrušilo?“

Sadol si k nim.

„Jednu vodku s džúsom,“ kývol na čašníka. „Dáte si aj vy niečo kočky?“

„Ani nie. Ďakujeme... My sme si už objednali minerálky.“

„Neviem prečo, vôbec sme sa nerozprávali. A zrazu, tá vaša novinárka, mi z ničoho nič, asi akoby sa chcela ospravedlniť alebo skôr vyviniť, hovorí:

„Rob, ten článok vtedy, nebola to pravda.“

Pýtam sa jej, ako to myslí, že to nebola pravda – výrazne tieto dve slová zopakujem. A ktorý článok? Veď sa ich napísalo v tom čase stovky. Tak, že ten o mojej žene. Vraj to bolo objednané a vymyslené. Museli to vydať, ale navyše pre bulvár to bola perla. Vraj to bolo objednané samotným ministrom. Mojim švagrom. On ma blízko ku skupinám, ktoré bulvár vlastnia, tak to nebol problém. No a ona splnila len príkaz svojho šéfa a článok napísala, osolila, okorenila a vydali ho. A všetko v ňom bola lož.“

„Myslíš ten o tvojom ľúbostnom vzťahu s tou mladou herečkou?“

„Áno, ten. Ale na to celé nedbám, už... Vymysleli si pekný

love-story príbeh. Herečku vôbec nepoznám, niekto nás zoz- námil na nejakej recepcii a viedli sme asi desať minútový zdvorilostný spoločenský rozhovor. Len to niekto videl, odfotil

a odoslal... Zrejme na správne miesto. Moja žena musela vedieť, že je to klamstvo, vyslovene vedela o každom mojom kroku, hlásil so sa jej, kde som, čo robím. Veď som ju miloval, to predsa neviete len tak predstierať. Musela to cítiť. Asi to bola chyba, presne to, že si bola tou mojou láskou taká istá. Navyše – tá herečka – všetko hneď na druhý dementovala, dokonca tuším podávala trestné oznámenie na dotyčný bulvár, jej „snúbenec“ – s ktorým sa asi medzičasom zosobášila, sa jej oficiálne zastával, takže, ak by mal aj on akékoľvek podozrenie, zrejme by prejavil úplne inú reakciu. Lenže on nemal! Ale tá druhá časť story. Ako moja žena od nepríjemného odhalenia a hnevu potratila. Myslel som si vtedy, že sa zbláznim, tak som túžil po dieťati. Melisse som posielal každý druhý deň kytice kvetov, vyznával som jej lásku, snažil som sa presvedčiť ju o tom, že to všetko, čo sa popísalo a píše o mne, sú klamstvá a že vôbec neviem, komu tak veľmi záleží na mojej „poprave“. Samozrejme akékoľvek pochybnosti som už o jej bratovi mal, ale až taký extrém jeho zlosti a zla som nikdy nepredpokladal. A ona len vytrvalo mlčala, alebo odoslala skľúčenú správu, „že až takú bolesť si nezaslúžila“. Chápete. On – vlastne oni obaja – si to celé vymysleli. A tá novinárka to napísala... A teraz mi s kľudom povie, že vie, že to bola lož. Takú podlosť som ešte snáď nezažil. No a toto mi akože z ničoho nič zahlásila oznamovacou vetou, vlastne, ako pozitívnu správu, lebo veď sa akože priznáva, vyviňuje sa, ospravedlňuje sa. Vaša pani redaktorka.

„Dva krát gin s tonikom,“ kývla na čašníka Alice. Bolo vidno, zreteľne vidno, že sú touto správou aj ony vyvedené z miery.

Naomi ale prehovorila, pokojne a rozvážne.

„Rob ty teraz cítiš zlosť, hnev, však?“

„Bože, Naomi, nie som ešte taký „perfektný“ ako ty. Jasné, že áno...“ sarkasticky sa na ňu otočil. „Och, prepáč...“

„To je v pohode, Rob, hnev patrí k životu, len je dobre s ním popracovať. Lebo to čo vysielaš, sa ti vráti... Takže, skús mi povedať teraz, momentálne, cítiš hnev voči Rii, však?“

„Áno, nie, áno... ja ani neviem. Ale áno, keď mi to oznámila, myslel som, že ju rozdrapím. Načo vydáva klamstvá. Nenávidím novinárov...“

„OK. Ukľudni sa,“ zamiešala sa už aj Alice.

„Ria je novinárka. Píše dobre a hlavne, je to jej hobby. Keby mohla, písala by niečo úplne iné, ale to sa v našej Rodnej krajine nepredá. Takže kľud. Hlavne, veď ti povedala, že to dostala príkazom. Keď si bol ty pravou rukou ministra, koľkože si dostal príkazov ty a vedel si, že nie sú „košér“, a? Vykonal si ich?“

Rob sklopil oči. „Pokračuj,“ hovorí ticho.

„Tvoj hnev si otočil zlým smerom. Rii by si mal ďakovať za to, že sa ti vôbec priznala. Že nie je ešte tou novinárskou beštiou, ktorá si ani neprizná svoje omyly. Ešte stále má svedomie. A hlavne – v jej vnútri – je pravdovravná – skôr či neskôr, pravda z nej vylezie. Skús si to všimnúť. Takže tento hnev skús prijať za svoj a zmeň ho na vďaku.

No a pokiaľ ide o tvoju ženu a švagra, nemáš za potreby sa nimi týrať. Toto už nie je tvoj problém. Ani nenávisť voči nim, ani zlosť, ani revanš. Tým im budeš len posielať ďalšiu a ďalšiu energiu a seba budeš topiť v lyžičke vody. To je presne to, čo oni chcú. Zabudni na to. Zabudni na nich. To všetko sa im raz vráti. Alebo nie. Je to jedno ale. Všetko je zasa len o egu.

Prečítaj si toto...“ a ukázala Robovi prefotené stránky z Oshovej knihy, uložené na ploche jej mobilu.

„Ego žije z nešťastia – čím viac trpíte, tým viac je vyživované. V okamihoch blaženosti sa ego celkom rozpustí a naopak – keď zmizne ego, zaplaví vás blaženosť. Pokiaľ chcete ego, nemôžete odpustiť, nemôžete zabudnúť – najmä nie na poranenia, urážky, poníženia a nočné mory. A nielenže na nich nemôžete zabudnúť, ale neustále ich zveličujete a zdôrazňujete. Budete mať tendenciu zabúdať na všetko krásne v živote, nebudete si pamätať radostné chvíle. Tie totiž, pokiaľ sa ega týka, neslúžia žiadnemu účelu. Radosť je pre ego ako jed, zatiaľ čo utrpenie ako vitamín.

Budete musieť porozumieť celému mechanizmu ega. Snažíte sa odpustiť, nejde o skutočné odpustenie. Odpustiť môžete iba vtedy, keď pochopíte, ako je tá hra, ktorá prebieha vo vašej mysli, hlúpa. Musíte skrz-naskrz prehliadnuť, ako je to celkom absurdné, pretože v opačnom prípade budete na jednej strane potláčať a na druhej to začne vyliezať.

Ego žije z toho, čo je negatívne, pretože ego je v podstate negatívny fenomém. Existuje, pokiaľ hovoríte nie. Nie je duša ega. Ako môžete povedať nie blaženosti? Nie môžete povedať utrpeniu, agónií života. Ako môžete povedať nie kvetinám, hviezdam, západom slnka a všetkému, čo je nádherné a božské?

Ego však dokáže prežiť aj odpustenie, dokáže čerpať energiu z predstavy: „Odpustil som. Odpustil som svojim nepriateľom. Nie som obyčajný človek.“ Veľmi dobre si zapamätajte jedno zo základných životných pravidiel, že obyčajný je ten, kto si myslí, že obyčajný nie je. Priemerný človek je ten, kto si myslí, že priemerný nie je.“

Osho

„Pekné čítanie,“ skleslo prehlásil. „Ale, Naomi, ako si toto prvý krát docielila? Vedieť si všetko takto vyhodnotiť.

Do neutrálna? Veď ťa poznám, bola si taká istá ako ja. V jednom kole udalostí, ctižiadostivá. Akokoľvek sa snažím si hovoriť - nechaj zlosť, nehnevaj sa na nikoho, neobviňuj sa, nežiarli, nechaj všetko plynúť, vždy ma napokon presne tieto pocity premôžu a vôbec sa im neviem ubrániť. Nehovorím, je to o niečo lepšie, ako hneď po tom katastrofickom spustení udalostí, ale určite nie som ani kľudný, ani pokojný, ani vyrovnaný. Niekedy mám veľkú chuť sa všetkým pomstiť, inokedy sa týram tým, aký vôl som bol, ako som to všetko nevidel, ako som slepo dôveroval a dokonca som, teraz to už viem, si namýšľal, že ma moja žena miluje, pre mňa, lebo som taký aký som. Ale ani to nebola pravda. Tak, čo ešte mám urobiť? Kedy sa to všetko zmení? Nič ma nebaví. Mám pocit, že sa už nikdy nezamilujem, už nikdy nestretnem ženu svojho srdca a vôbec už ani nesnívam o nejakom kariérnom raste. Som rád, že som firmu nezlikvidoval po nástupe do funkcie, to bolo moje jediné šťastie,

aspoň vtedy som nepočúvol svojho dobroprajného švagra a teraz mám aspoň z čoho žiť. Zatiaľ. Kým aspoň tá funguje.

Ale aj pokiaľ ide o ten môj biznis, pochopil som, že ani to nie som ja, nenapĺňa ma to. Vlastne ma nenapĺňa nič z minulosti, ale pritom ju dookola riešim, čo by bolo keby. Sem tam sa zháčim, poopravím svoje myšlienky, tak ako ste mi radili, tak presne, ako som sa dočítal v knihách, ktorými ste ma zásobili,

avšak vôbec nevidím cestu. Ja nie som schopný podľa mňa získať svoj stred... Lepší pohľad na život. Ja to podľa mňa nedokážem.

Nie som ten typ.“

„Rob, ale si... Každý je... Len sme zamorený klamstvami, predsudkami a videniami, ktoré sú tak diametrálne odlišné od nášho vnútra. Neviem, ako ste pokročili s meditáciou, ale tá ťa dovedie k tvojmu centru. Sto percentne. A potom pocítiš to „vyrovnané šťastie“.“

„Ja neviem... Ja si to neviem ani predstaviť...“

„Zvládla to Naomi, ako si povedal – kedysi taká istá ako ty – zvládneš to aj ty,“ zapojila sa konečne do debaty Alice, ako zvyčajne tíško sediaca, nikdy nikto nevedel, či vôbec počúva, alebo žije vo svojom svete.

„Včera ti to už predsa celkom išlo. Tak to vyskúšame ešte

aj dnes.“

„Ale – veď je tam tá novinárka...“

„Rob!“ okríkli ho.

„Áno, áno – prepáčte. Nič som nepovedal.“

„Vieš Rob, čo je dôležité? Žiť hlavne pre tento prítomný okamih. Neriešiť čo bolo a čo bude. To je vlastne začiatok všetkého. Keď sa dostaneš do úplného pokoja, aj vďaka meditácií, môžeš začať naplno žiť a odhodíš všetky starosti, ktoré ťa trápia... Vedieť prežívať prítomný okamih v každodennom živote nám ponúka odbúranie stresu, zvládanie depresie a rôznych psychóz. Minulosť síce nemôžeme poprieť, dôležité je ale vedieť si nekompromisne povedať: „Čo bolo, to bolo!“ Minulosť si nesmieme prenášať do prítomnosti a tým ďalej do budúcnosti, trápením sa nad minulými zážitkami. Budúcnosť, ktorej sa obávame, je len produktom našej mysle. Ako myslíme – tak to k sebe priťahujeme. V prítomnom okamihu neexistuje čas a myseľ je úplne slobodná. Sústredenie sa na prítomný okamih znamená, že sme stále v strehu a dokážeme včas odhaliť skryté okolnosti, vonkajšie záležitosti a deje, ktoré pozitívne alebo negatívne zasahujú do našich životov. Pre bežný život platí, že jediný čas je teraz a jediný priestor je tu. Prítomný okamih vyskúšame, pokiaľ sa sústredíme vždy len na to, čo práve robíme – a to doslova, čo je celkom umenie. Znamená to, mimo iného, súhru ľavej mozgovej hemisféry s pravou hemisférou. A k tomu ťa dovedie práve meditácia. Uvidíš, že ti to pôjde. Je to naša prirodzená vlastnosť.“

Rob si po tomto prejave len ťažko vzdychol, zaplatil účet, v tomto bol vždy galantný, nikdy nenechával ženy platiť, ani len tie ich časti konzumácie, nemal to proste v sebe a priam znervóznel, keď videl, že žena pri jeho stole sa už prehrabuje v kabelke v snahe nájsť peňaženku.

Chcel sa ísť osprchovať, oddýchnuť si a že sa neskôr zastaví u nich doma.

V tom zmeraveli. Teda ony dve, okrem Roba. Vo dverách Clubhousu sa zjavila Melissa. A hneď za ňou Patrik.

Naomi po chvíľkovej klinickej smrti vyskočila od stola, ostro pozrela na Alicu, pohľad bol veľavravný a Alice určite zachytila celý odkaz. Dvere Clubhousu, tie ktorými vošli Patrik s Melissou boli asi dvadsať metrov vzdialené, ale medzi miestom, kde sedela naša hrdinská trojka a vstupom boli ešte sklenené vitríny, takže je dosť veľká pravdepodobnosť, že vchádzajúci pár ich samotných vôbec nezbadal. Naomi schmatla Roba a vyletela s ním smerom k bočnému rohu, ktorý viedol na parkovisko.

„Poď, poď – neboj sa, chcem ťa len s niekým zoznámiť.“

„Naomi, ale... počkaj, veď mi nedoniesli výdavok.“

„Nevadí, poď, Alice to vybaví...“ a už prechádzali letom

k poslednému schodu smerom na parkovisku. Vtedy sa Naomi zasekne a zastaví: „Bože, som normálna? Počuj, veď som uvidela cez okno na parkovisku majiteľov toho domu, ktorý sa ti tak páči, tak som ťa chcela s nimi zoznámiť...“„Aha, tí, čo robia tiež ten istý biznis ako ja? Len západnejšie?“

„Áno, ale, do kelu... Buď mám už vidiny, alebo som slepá. Normálne som ich tu pred chvíľou cez okno Clubhousu zazrela... – preto som ťa začala ťahať dolu. Bolo by to také akurát vhodné – neplánované stretnutie! Vieš ako to myslím?!“

„Áno. Áno. Oh, nič to, normálne si ma vyľakala, že čo sa vlastne deje... tak je všetko v poriadku... Aha – už vychádza aj Alice.“

Alice k nim podišla, odovzdala Robovi výdavok. Oči jej blčali a skúmavo, sústredene pozorovala Naomi.

OK, idú domov. Vidia sa neskôr. Mlčky došli domov, Alica si všimla, že Naomi má lesklé oči.

Doma ich už očakávala Ria. Naomi preletela okolo do svojej izby.

„Čo sa deje?“ obráti sa na Alicu.

„Ria, nič, niečo ju rozrušilo. Ešte stále ju niečo alebo niekto vie veľmi rozrušiť.“

Yes. Vedela som to. Určite mali incident s Robom. Správne som to cítila, že medzi nimi niečo je... – myslí si Ria, síce triafa mimo, ale svoje uspokojenie dosiahla...

„Ria, ozaj, príde Rob. Na terapiu. Ale nebudeme ťa

vyrušovať...“„A... – OK... Rob... počuj Alice. Ja som dnes nechcela, vôbec som nemala v úmysle spôsobovať niekomu traumu alebo bolesť... Chcela som len povedať PRAVDU.“

„Áno, my vieme. Pochopili sme to, aj to, že nie si taká

beštia, aby si vedome ubližovala. Ver mi, ak by to tak nebolo, Naomi by ťa určite v tomto období sem nepozývala,“ šepká jej Alice, aby nerušila tú „zronenú dušu“.

„Mám ísť za Naomi?“

„V žiadnom prípade...“

V tej chvíli zletela dole Naomi, schmatla kľúče od auta a len zakričala:

„Zabudla som, že mám termín u kaderníka... Musím letieť. Prídem neskôr...“

ISBN 978-80-971438-7-9

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1. Zvedavosť

2. Prekvapenie