Štefan Fajer

Dvadsať rokov Slovenska na olympijských hrách

Ukážka z elektronickej knihy

Úvod

„Olympijská idea...preniká ako slnečný lúč cez hmlu vekov a prekračuje prah dvadsiateho storočia ako odraz žiarivej nádeje...“

(Pierre de Coubertin)

Udalosťou, ktorá v dnešnom svete zaujíma vari najvýznamnejšie postavenie z hľadiska záujmu svetovej verejnosti a jednotlivých kultúr, sú nesporne olympijské hry. Táto, v dnešnej dobe gigantická udalosť, priťahuje nielen z hľadiska účasti na nej samotných športovcov vyše dvesto krajín, ale rovnako je príťažlivou (a to najmä v posledných desaťročiach) aj pre politikov, ekonómov, enviromentalistov či umelcov, ktorí vidia v nej možnosť zviditeľniť svoje osobitosti.

Túto udalosť sledujú totiž prostredníctvom televízie a internetu ďalšie miliardy ľudí a to z hier robí doslova ekonomický potenciál hodný veľkých investícií, ktoré sa napriek rozdielnej návratnosti – ale aj nenávratnosti – stávajú akýmsi hlavným impulzom a bohužiaľ niekedy aj primárnou myšlienkou realizácie ekonomického rozkvetu toho ktorého mesta, ktoré ich organizuje.

Avšak, predsa len hlavnou silou a myšlienkou, ktorá presvedčila už našich antických predkov, je zviditeľniť podstatu olympijskej myšlienky, t.j. etickú a sociálnu hodnotu priateľského súťaženia medzi národmi.

Forma či poslanie olympijských hier sa samozrejme od antiky zmenili, ale myšlienka vyspelosti fyzického i duševného zdravia človeka je trvalá a nemeniteľná. Toto si uvedomoval aj Pierre de Coubertin, ktorý na sklonku deväťnásteho storočia prišiel s myšlienkou znovuusporiadania týchto hier i keď s pozmenenou filozofiou. Táto filozofia mala prednosť v tom, že novodobé hry nebudú len súťažením medzi samotnými Grékmi, ale že budú atribútom, ktorý bude patriť celému svetu a všetkým národom.

Coubertin bol v čase znovuobnovenia olympijských hier pomerne mladý človek, veď sa narodil v roku 1863 v Paríži, i keď jeho korene po otcovi siahali do Talianska, kde jeho predkami boli príslušníci nižšej talianskej šľachty, ktorá sa už v 14.storočí presťahovala do Francúzska.[1]

Tento ambiciózny človek bol hlavnou postavou pri vzniku novodobého olympijského hnutia a doslova dal základ pre vytvorenie hier, na ktorých sa už pri ich premiére v roku 1896 v Aténach zúčastnili športovci z dvanástich krajín, čo napriek tomu, že pozvaných bolo pôvodne 34 krajín, bol úspech. Premiéry olympijského sviatku sa zúčastnili aj športovci z Uhorska, v rámci ktorého sa dostalo tejto cti zúčastniť sa aj Slovákovi Alojzovi Szokolovi. S ním sa začala éra účasti Slovákov pod piatimi kruhmi, ktorá dá sa povedať vyvrcholila samostatným účinkovaním na olympijských hrách až o vyše sto rokov neskôr, v roku 1996 – samozrejme v rámci letných hier – v americkej Atlante.

Slováci ako národ to nikdy nemali ľahké a nebolo to inak ani v rámci vývoja olympizmu a jeho myšlienok u nás. Po rozpade Rakúsko-Uhorskej monarchie vznikla Československá republika, ktorá dala základ pre pomerne široký rozvoj telovýchovy a telesnej kultúry ako takej v našich krajoch. Spoločná, československá cesta naprieč olympijskými hrami trvala počas celej existencie tejto republiky. Počas tejto vyše sedemdesiatročnej éry „spoločného“ športu sa zo Slovenska stala vyspelá športová krajina s pomerne moderným inventárom a zariadeniami, ktoré spĺňali v tom-ktorom čase aj vysoké kritériá na svetovej úrovni. A, samozrejme, táto éra dala vyniknúť a možnosť sa realizovať stovkám, ak nie tisíckam vynikajúcich slovenských športovcov, ktorí vždy, v rámci možností a podmienok, dokázali reprezentovať so cťou a častokrát skvelými výsledkami, vďaka ktorým našu malú vlasť spoznala celá svetová verejnosť.

Táto publikácia sa bude snažiť nielen priblížiť, ale aj tak trochu analyzovať čas a reálie, ktoré nastali po rozpade spoločnej republiky. Táto už novodobá a pomerne nedávna éra ešte nebola komplexne zmapovaná a vyžaduje u čitateľa trpezlivosť a hlavne aj tak trochu nadhľadu, pretože skutočnosť nikdy nebola tak jednoduchá, akou vyzerala byť a bežný športový fanúšik nemohol postrehnúť všetky detaily.

Prakticky počas celého dvadsiateho storočia sa Slováci významne podieľali na úspechoch spoločnej republiky a všetky tieto skúsenosti preniesli v mnohých oblastiach aj do výsledkov slovenského športu na sklonku storočia, keď sme začali na olympijských hrách účinkovať prvýkrát samostatne ako suverénny štát.

Generácia športovcov, ktorá v detských rokoch a neskôr aj juniorských ešte reprezentovala bývalú ČSSR, sa v deväťdesiatych rokoch už „pretavila“ do reprezentácie čisto slovenskej a začala zbierať prvé úspechy pre nový štát na mape Európy.

Tieto skutočnosti bralo medzinárodné olympijské hnutie ako samozrejmosť, pretože slovenský šport poznalo a vedelo, že Slováci si princíp fair play a ducha olympizmu vždy vážili a ctili.

Tieto idey, o ktoré Slováci vždy stáli, boli pohnútkou aj na napísanie tejto knihy, ktorá čitateľom vari prvýkrát v ére samostatnosti SR ponúkne komplexný pohľad na účinkovanie Slovákov pod piatimi kruhmi predovšetkým v rámci letných olympijských hier, na ktorých práve v olympijskom roku 2016 slávime dvadsať rokov nášho účinkovania. Samozrejme, je potrebné analyzovať aj účasť Slovákov na zimných olympijských hrách, kde sme prvú „dvadsaťročnicu“ oslávili už v olympijskom roku 2014. Spolu teda už 22 rokov účinkujeme na tejto svetovej udalosti a v tejto knihe si postupne od prvých začiatkov pripomenieme aj v rámci štatistických analýz všetky dosiahnuté výsledky našich športovcov a aj to, aký ohlas mali v našej i svetovej verejnosti.

Dúfam, že publikácia pomôže každému, kto bude hľadať komplexné informácie, alebo aj tomu, kto si bude chcieť pripomenúť slávne chvíle nášho športu pod piatimi kruhmi.

1. CESTA K OLYMPIJSKEJ SAMOSTATNOSTI

Počnúc zásadnými spoločenskými zmenami, ktoré nastali po novembri 1989 v našej vlasti, sa začal proces premeny niekdajších masovo-totalitných organizácií, ako bol napr. Československý zväz telesnej výchovy (ČSZTV) na nové subjekty a podľa nového zákona č.83/1990 sa z nich stali občianske združenia, ktoré prestali plniť úlohu akýchsi predstaviteľov celého športového hnutia v Československu.

Po rozpade spoločnej federácie vznikli dva samostatné štáty – Slovenská republika a Česká republika. Paralelne s nimi vznikli aj samostatné športové organizácie. Ako vieme, konštituovať a kreovať sa začali samostatné zložky už v roku 1992. Jednou z týchto organizácií bol aj Slovenský olympijský výbor, ktorý vznikol na ustanovujúcom zasadnutí 19. decembra 1992.

Ministerstvo vnútra SR ho zaregistrovalo 20. januára 1993. Kedysi spoločný, československý olympijský výbor -ČSOV- ukončil svoju činnosť 27. marca 1993. Prvým predsedom SOV sa stal prof. Vladimír Černušák, ktorý bol od roku 1981 aj členom MOV za ČSSR, neskôr za SR. Mimochodom, zostal ním až do dovŕšenia vekového limitu v roku 2001, keď sa dožil 80 rokov. Následne sa stal čestným členom MOV, ktorým je dodnes. Generálnym tajomníkom SOV sa stal na ustanovujúcom zhromaždení 19. februára 1993 Ján Mráz. Tento športový funkcionár, dlhoročný šéf slovenského lyžovania i člen predsedníctva Medzinárodnej lyžiarskej federácie sa dožil úctyhodného veku 94 rokov, keď nakoniec v júli 2016 zomrel na následky kardiovaskulárneho ochorenia. Vladimír Černušák ho v dosiahnutí vysokého veku ešte „prekonal“, keď sa už v roku 2011 dožil spomínanej deväťdesiatky a zdravie mu slúži dodnes. Novoutvorený olympijský výbor samostatnej SR sa prakticky okamžite na zasadnutí MOV v Atlante 1993, konkrétne 16. marca, dočkal prijatia do medzinárodnej olympijskej rodiny, pravda, najprv za provizórnych podmienok a následne v septembri toho istého roku na zasadaní MOV v Monte Carlo už za plnohodnotného člena MOV.

Na domácej „scéne“ sa zákonodarne a inštitucionálne zakotvilo pôsobenie SOV v roku 1994, keď bol prijatý Zákon č. 226/1994 Z. z. o používaní a ochrane olympijskej symboliky a o Slovenskom olympijskom výbore.

SOV odvtedy riadi olympijské hnutie v Slovenskej republike a má postavenie a oprávnenie národného olympijského výboru. Olympijské hnutie na Slovensku tvoria tie národné športové zväzy, ktorých športy sú zaradené do programu Hier olympiády a zimných olympijských hier, rovnako aj tréneri, športovci, rozhodcovia, ktorých aktivity sú aj cieľom činnosti SOV.

Čo sa týka inštitucionálneho zloženia SOV, jeho činnosť, právomoci, úlohy, poslanie a iné skutočnosti by si vyžadovali samostatnú prácu a sú obsiahnuté v niekoľkých publikáciách vydávaných hlavne Slovenským olympijským výborom. V skratke však je dobré si pripomenúť, že členmi SOV sú jednak samotný predseda SOV počas výkonu svojej funkcie a každý ďalší člen zo Slovenskej republiky, ktorý má právo zúčastňovať sa a hlasovať na valných zhromaždeniach SOV. Takisto všetky národné športové zväzy ako právnické osoby združené v medzinárodných športových federáciách, ktorých športy sú zaradené do programu olympijských hier, zástupcovia bývalých, alebo aktívnych športovcov v počte šesť, ktorí sa zúčastnili na olympijských hrách a sú delegovaní Slovenskou asociáciou olympionikov a predsedom SOV a musia byť členmi komisie športovcov SOV. Ďalej členmi môžu byť aj právnické osoby, ako napr. Združenie olympijských klubov SR, Slovenská spoločnosť športovej a olympijskej filatelie alebo Kalokagatia na Slovensku.

Slovenský olympijský výbor má výlučné právomoci zastupovať Slovenskú republiku na Hrách olympiády, na zimných olympijských hrách a na regionálnych kontinentálnych, alebo svetových športových súťažiach pod patronátom Medzinárodného olympijského výboru, Európskych olympijských výborov a Asociácie národných olympijských výborov.

Rovnako členom SOV môže byť aj výrazná osobnosť, ktorá sa zaslúžila o rozvoj športu, alebo olympizmu v krajine a v takomto prípade dostáva štatút čestného člena SOV. Takýto čestný člen však už nemá hlasovacie právo, ani nemôže byť volený do orgánov SOV, no má právo zúčastňovať sa na rokovaní orgánov SOV s hlasom poradným. Ako som spomenul vyššie, inštitucionálne zloženie SOV, jeho úlohy, hospodárenie či vývoj stanov a ostatné záležitosti sú obsiahnuté v samostatných publikáciách venovaných činnosti tejto organizácie.

Po tomto pomerne razantnom začiatku činnosti nášho olympijského výboru (čo malo aj svoje praktické dôvody, ktoré uvedieme už v nasledujúcej kapitole) sme sa začali chystať na prvý olympijský sviatok, ktorý nasledoval hneď v roku 1994. Zároveň sa vtedy začal aj nový, samostatný cyklus zimných olympijských hier, ktoré sa dovtedy konali vždy spolu s letnými hrami v jednom, párnom roku. Táto skutočnosť sa zmenila a už koncom osemdesiatych rokov Medzinárodný olympijský výbor rozhodol, že sa zimné a letné hry budú od roku 1994 konať vždy samostatne, každé dva roky. Takže po ZOH v Albertville 1992, kde naposledy vystúpila spoločná, československá výprava a lúčila sa s troma bronzovými medailami, prišla na rad ďalšia „biela“ olympiáda už o dva roky.

V tom čase vzniklo následkom rozpadu ZSSR i bývalej Juhoslávie – mysli socialistickej federatívnej- veľa nových štátov. Na jednej strane rozpady bývalých federácií, na druhej znovuzjednotenie Nemecka, keď bývalá, komunistická športová veľmoc, NDR, zanikla oficiálne v októbri 1990 a Nemecko sa po vyše 40-tich rokoch opäť zjednotilo.

Na zimné olympijské hry do nórskeho Lillehammeru vo februári 1994 mierilo na tú dobu rekordné množstvo krajín, konkrétne sa týchto zimných hier zúčastnili športovci 66 krajín, čo bol dovtedy historický rekord.

Toto obdobie bolo plné očakávaní, ako sa v športe zmenia sily a pomery, resp. ako si nové štáty poradia nielen so samostatným účinkovaním na najvyššom olympijskom sviatku, ale aj ako zareaguje svetová verejnosť na prípadné úspechy, či neúspechy nových členov svetovej olympijskej rodiny. Keďže sa hlavne vo východnej Európe udiali prevratné, hlavne ekonomické a politické zmeny, čakalo sa, ako si s tým poradia jednotliví športovci a športové zväzy týchto krajín a samozrejme, v neposlednom rade, sa neupúšťalo od porovnávania športovej sily a vyspelosti tej-ktorej časti sveta.

Poďme sa teda pozrieť na prvé samostatné účinkovanie slovenských športovcov na olympijskej scéne.

2. ZIMNÉ OLYMPIJSKÉ HRY LILLEHAMMER 1994

Našou prvou zaťažkávajúcou skúškou v rámci olympijských hier bolo účinkovanie našich športovcov na zimnej olympiáde v nórskom Lillehammeri vo februári 1994.

Svetová verejnosť očakávala zo strany nórskych organizátorov dobrý priebeh hier, podarenú organizáciu nielen samotných súťaží ale aj nadšenie Nórov ako národa, ktorý miluje zimné športy. Bolo to logické, keďže Nórsko vždy bolo a stále zostáva športovaniachtivou krajinou, ktorej prischla prezývka „najmenšia športová veľmoc sveta“. Tento prívlastok iste nevznikol náhodou, veď výsledky nórskych športovcov boli známe a táto krajina bola vždy jednou z dvoch-troch najúspešnejších v histórii zimných olympijských hier. Najprv si však pripomeňme základné fakty o tom, kedy sa tejto pocty organizovať zimnú olympiádu Nórom dostalo a ako sa s ňou popasovali.

Pôvodne plánovali Nóri kandidovať na zimné olympijské hry už v roku 1981, kedy zamýšľali kandidatúru na rok 1988. Z kandidatúry nakoniec zišlo a tak sa Nóri zaviazali, že na rok 1992 už určite budú kandidovať. Ich pohnútkou bolo hlavne to, že Nórsko najmä od začiatku sedemdesiatych rokov zažívalo sprvu malú, no potom pomerne veľkú krízu na zimných olympijských hrách. Stačí si pripomenúť rok 1980 a zimné hry v americkom Lake Placid, kde Nori vybojovali len jediné „zlato“ a len o niečo lepšie obstáli na zimných hrách v juhoslovanskom Sarajeve v roku 1984, kde si bilanciu zlepšili o tri zlaté medaily (pravda, okrem ďalších strieborných či bronzových medailí, no ani tých nebolo toľko, žeby z toho Nóri jasali). Nóri, ktorí stáli pri vedení ich športu, sa jasne vyjadrovali, že prinavrátenie Nórska na pozíciu svetovej športovej veľmoci v oblasti zimných športov by mohol spôsobiť len veľký impulz v podobe organizovania samotnej olympiády. Nórsko v tom čase ekonomicky veľmi pokročilo, k čomu prispeli hlavne bohaté zásoby ropy a plynu v Severnom mori, kde sa hlavne od konca 60-tych a začiatku 70-tych rokov začalo ťažiť na svetovej úrovni a do desiatich rokov sa prakticky táto ťažba a vývoz ukázali na ekonomických výsledkoch krajiny a automaticky aj na životnej úrovni obyvateľov, ktorá dovtedy nebola bohvieaká. Na rok 1992 teda Lillehammer kandidoval, ale veľmi neuspel, keďže skončil už v hlasovaní vo štvrtom kole zo siedmich a nedostal sa ani medzi prvú trojicu, kde boli švédsky Falun, bulharská Sofia a francúzske Albertville. Ako je známe, zvíťazilo Albertville v súboji so Sofiou. Na rok 1994 si už však Nóri trúfali a predstavili sa ako horúci kandidát na zasadaní MOV v septembri 1988 v juhokórejskom Soule. V konkurencii štyroch kandidátov uspel Lillehammer pomerne jasne. V prvom kole vypadla bulharská Sofia, potom americké mesto Anchorage a vo finále si to Nóri „rozdali“ so švédskym Falunom, kde zvíťazili v hlasovaní pomerom hlasov 45:39. Mesto na juhovýchode Nórska sa teda chystalo na prvú organizáciu takéhoto podujatia a zhostilo sa toho veru vynikajúco, keďže prípravy bežali v správnom tempe a čo sa týka samotných športových výsledkov nórskych športovcov, tie sa po katastrofe z kanadského Calgary 1988, kde nezískali ani jedno (!) zlato, radikálne zmenili v roku 1992, kde Nórsko v Albertville skončilo na treťom mieste v hodnotení krajín s dvadsiatimi získanými medailami, z toho deviatimi zlatými. Lillehammer sa teda blížil a každý vedel, že domáci zaútočia na najvyššie méty. Ako sa však pripravili na svoje prvé samostatné hry Slováci a ako nakoniec dopadli?

18. januára 1994 Slovenský olympijský výbor schválil na svojom 3. zasadaní nomináciu prvej samostatnej slovenskej výpravy na ZOH. SOV nominoval výpravu, v ktorej bolo 34 mužov a 8 žien, čo tvorilo dokopy 42 športovcov. Na debut a na takú malú krajinu to bolo celkom slušné číslo a tradície mnohých športov, hlavne ľadového hokeja a lyžiarskych disciplín boli na Slovensku veľké a aj na naše možnosti pomerne bohaté.

8. februára 1994 členov prvej slovenskej olympijskej výpravy prijal na Bratislavskom hrade prezident Slovenskej republiky Michal Kováč. Sľub predniesli Peter Šťastný a Martina Jašicová.[2]

Do olympijských súťaží sa Slováci prihlásili v štyroch športoch a to konkrétne v ľadovom hokeji mužov (vtedy ešte ženy hokejistky neúčinkovali na ZOH, obrat nastal v roku 1998 v Nagane- pozn. aut.), v biatlone, lyžovaní a to alpskom, bežeckom, skokoch na lyžiach a v severskej kombinácii a nakoniec v sánkovaní. Boby a krasokorčuľovanie naši neobsadili, keďže sa nekvalifikovali a Medzinárodná korčuliarska únia nám ani nedala voľnú miestenku v krasokorčuľovaní. Vekový priemer športovcov bol vcelku optimistický- 24,80 roka a konkrétne vekový priemer hokejového mužstva bol 25,5 roka. Výprava bola teda celkom slušne obsadená, hokejisti určite nepatrili medzi najväčších favoritov, ale očakávalo sa od nich slušné umiestnenie, prípadne účasť v semifinále. V tradičnom olympijskom odvetví, ktoré je pilierom programu zimných olympijských hier – bežeckom lyžovaní – nás reprezentoval len jeden pretekár a to talentovaný Ivan Bátory. Tento šport mal väčšie tradície a výsledky skôr v západnej časti bývalej spoločnej republiky, v Čechách, kde sa tamojší lyžiari a hlavne lyžiarky mohli pochváliť nejednou olympijskou medailou. A tak Ivan Bátory spolu so svojím trénerom z klubu ŠKP Štrbské Pleso Ondrejom Brúzikom vydali na nórske trate osamote, ale s veľkým odhodlaním. Veľkú a skúsenú osobnosť sme mali v sánkovaní, kde sa nominovala účastníčka zimných hier už z roku 1980 z Lake Placidu Mária Jasenčáková. Už ako 37-ročná veteránka sa kvalifikovala na svoju štvrtú olympiádu. Prvýkrát sa predstavila v spomínanom roku 1980, potom o štyri roky v Sarajeve a po calgarskej pauze aj na ZOH 1992 v Albertville. O tejto športovkyni treba povedať, že napriek podmienkam, ktoré mala doma, dokázala pomerne rovnocenne vždy súťažiť so svetovou špičkou a dokázala sa presadiť aj v najširšej konkurencii. Veď pri svojom debute v roku 1980 ako 23 ročná dosiahla deviate miesto a to je dodnes neprekonané žiadnou inou našou sánkárkou. Mária trénovala za klub TJ Vysoké Tatry.

Ďalším zaujímavým pretekárom bola alpská lyžiarka Lucia Medzihradská. Rodáčka z Brezna pretekala za klub SC TU Cassovia Košice. Zúčastnila sa už na ZOH v Calgary 1988, rovnako aj na ZOH v Albertville 1992. Práve pri svojej prvej účasti na Hrách v roku 1988 v ďalekej Kanade obsadila v superkombinácii vynikajúce šieste miesto, okrem toho skončila v zjazde desiata a v slalome trinásta. Lucia sa tak zaradila vlastne do svetovej špičky a aj keď bola neskôr výsledkovo „prekonaná“ Veronikou Zuzulovou, patrí jej primát prvej Slovenky, ktorá dokázala popreháňať na alpských svahoch aj tú najužšiu svetovú špičku.

Lucia Medzihradská pritom v zjazde, v kráľovskej disciplíne, očividne siahala na medailu, pretože na poslednom medzičase bola štvrtá a mala najvyššiu momentálnu rýchlosť. Pri poslednom skoku ju však rozhodilo a po chybe klesla až na desiate miesto.[3] O štyri roky v Albertville skončila Lucia v kombinácii na výbornom ôsmom mieste a v kráľovskom zjazde skončila šestnásta.

Pred zmienkou o našich hokejistoch sa ešte musíme zmieniť o našej ženskej bežeckej lyžiarskej štafete, ktorá v tom čase patrila do svetovej špičky. Kvarteto Ľubomíra Balážová, Jaroslava Bukvajová, Alžbeta Havrančíková a Tatiana Kutlíková bolo v lyžiarskom svete veľmi známe. Alžbeta Havrančíková, rodáčka zo Šumavy na Slovensku bola oporou ženských štafiet ČSSR na ZOH v Calgary a Albertville a navyše v roku 1989 dosiahla celkové druhé miesto vo Svetovom pohári. V roku 1988 skončila naša štafeta siedma a v Albertville šiesta. Ľubomíra Balážová (po vydaji Iľanovská) sa takisto chystala ako Alžbeta už na svoje tretie zimné olympijské hry. Tatiana Kutlíková, rodáčka z Ružomberku, bola talentovanou bežkyňou na lyžiach, ale neskôr sa preorientovala na biatlon a dostala sa dokonca do našej reprezentácie na ZOH do Nagana 1998! Jaroslava Bukvajová, najmladšia z tohto kvarteta, pochádzala z Banskej Bystrice. Práve od roku 1994 pôsobí ako športová inštruktorka je dnes aj členkou Klubu olympionikov SR.

Hlavným ťahúnom tejto štvorice bola samozrejme Alžbeta Havrančíková, najskúsenejšia lyžiarka. O účinkovaní v olympijských súťažiach priamo v Lillehammeri si o chvíľu povieme. Najústrednejšími postavami olympijskej výpravy Slovenska na ZOH 1994 boli nesporne ako vždy naši hokejisti. Pod vedením hlavného trénera Júliusa Šuplera a jeho asistentov Františka Hossu a Vladimíra Šťastného sa naše hokejové družstvo za výsledok nemuselo hanbiť, ba naopak, mohlo len trápiť to, že sa medzi najlepšiu štvoricu nedostalo tesne. Pred sumárom účinkovania našich hokejových chlapcov si však pripomeňme, že medzi hráčmi boli vtedy také osobnosti nášho hokeja, ako napr. Jerguš Bača, Jaromír Dragan, Žigmund Pálfy, Róbert Švehla, Miroslav Šatan či Ľubomír Sekeráš a mnohí ďalší. Ich menoslov si zopakujeme pri štatistickej časti účinkovania našich reprezentantov v Lillehammeri. Verejnosť samozrejme vkladala do našich hokejistov veľké nádeje a nebyť nešťastného štvrťfinálového duelu s Ruskom, kde naši padli až po predĺžení, mohli sme sa hneď po prvom roku samostatnej reprezentácie tešiť z boja o medaily na najprestížnejšom turnaji sveta. Je však chvályhodné, že z 23 hokejistov pochádzalo zo zahraničných klubov len šesť hráčov. Traja – Bača, Pálfy a Petrovický - hrali v USA, dvaja – Haščák a Švehla hrali vo Švédsku a jeden – Kolník – hral vo Fínsku. Zvyšok, teda väčšina mužstva hrala v domácich kluboch, ale svetovej konkurencie sa vôbec nebáli.

Z ostatných nominovaných reprezentantov treba spomenúť trio združenárov, alebo modernejšie povedané, reprezentantov severskej kombinácie, ktorá približne po roku 2000 ustúpila na Slovensku úplne do úzadia a dnes, po vyše dvadsiatich rokoch samostatnosti, nemáme reprezentanta v tejto populárnej lyžiarskej disciplíne. Naše trio chlapcov – Jozef Bachleda, Martin Bayer, Michal Giacko – boli všetko síce ešte pomerne mladí, no už skúsení športovci. Všetci trénovali samozrejme na Štrbskom Plese pod vedením známeho trénera Jána Klimku.

V tom čase sa takmer považovalo za povinnosť mať reprezentanta v skokoch na lyžiach. Je to možno z dnešného pohľadu už prežitok, alebo niečo už neaktuálne v rámci Slovenska, ale mať skokana na lyžiach na zimných olympijských hrách bolo kedysi pre každú krajinu, ktorej sa to podarilo hoc len s jedným reprezentantom, prestíž. Slovensko malo pekné tradície v tomto športe, hoci sme ťahali opäť za kratší koniec v porovnaní s našimi bratmi Čechmi. Neobsadili sme síce v Lillehammeri celé družstvo skokanov, ale dokázali sme ich nominovať dvoch – Miroslava Slušného a známejšieho Martina Švagerku. Obaja pretekári za Duklu Banskú Bystricu pod vedením trénera Jána Tánczosa sa predstavili v Nórsku na oboch mostíkoch, teda na strednom - K 90 – i na veľkom - K 120.

Na záver predstavovania výpravy SR sme si dali náš najúspešnejší individuálny šport – biatlon. Pri našej prvej účasti na ZOH sme na prekvapenie nedokázali oboslať celú kompletnú reprezentáciu, teda obe štafety. Podarilo sa nám vyslať mužskú štafetu v zložení Kotraba, Krčmář, Krejčí a Sládek a dve ženy, Martinu Jašicovú a Soňu Mihokovú. Naše ženy však už vtedy preukázali, že do budúcna musíme s nimi rátať aj na najvyššie méty. Dobré výsledky v rýchlostných pretekoch na 7,5 km nám dávali nádej do budúcna, čo sa potvrdilo o štyri roky v Nagane...

Všetci muži – biatlonisti – pretekali za Duklu Banskú Bystricu a ženy zase za klub KB Osrblie. Všetko to boli mladí, sotva 25-roční reprezentanti, takže táto skutočnosť dávala do budúcnosti slovenského biatlonu nádeje. Trénermi boli navyše skúsení Dušan Šimočko – u mužov – a u žien zase Roman Schwarzbacher.

Dva športy, boby a rýchlokorčuľovanie, sa u nás prakticky nikdy nepestovali – pravda dovtedy – a preto sme ich ako krajina ani neoboslali. Mrzela skôr neúčasť našich krasokorčuliarov, ktorí mohli dostať aspoň jednu voľnú miestenku od ISU, ale nedočkali sa jej.

V Lillehammeri sa hier zúčastnili aj Vladimír Černušák ako predseda SOV člen MOV, rovnako aj Ján Mráz, generálny tajomník SOV.

Misiu našej krajiny viedol Anton Ihring.

Našu mladú krajinu zahraničie dobre poznalo, keďže sme boli súčasťou športove vyspelej ČSSR a odchovali sme veľa šampiónov športu. Môžeme pripomenúť Ondreja Nepelu, Karola Divína, Jozefa Sabovčíka, Vladimíra Dzurillu, Jozefa Golonku, ale aj viacerých českých športovcov, ktorí boli odchovancami slovenských klubov. Napríklad hokejista Václav Nedomanský, skokan Karel Kodejška, Jiří Parma, atď...

Takto pripravení a s cieľom úspešne reprezentovať, prípadne sa pokúsiť o nejakú-tú medailu odišli deviateho februára 1994 naši športovci do Nórska, kde sa o tri dni nato začali v poradí XVII. Zimné olympijské hry.

Prvým slovenským vlakonosičom bol hokejista Peter Šťastný, ktorý viedol našu výpravu ako jediný hokejista vôbec spomedzi vlajkonošov. Pri slávnostnom otvorení bolo asi mínus 15 stupňov Celzia, takže to dávalo tušiť, že priebeh súťaží bude v nasledujúcich dňoch pekne mrazivý.

Už prvý súťažný deň v Lillehammeri bol napínavý. Bolo to 13. februára a ako jedny z prvých vstúpili do bojov naše bežkyne na lyžiach. V disciplíne 15 km voľne sa popri dominancii Talianiek a Rusiek, ktoré vtedy udávali tón svetovému lyžovaniu, presadili aj iné pretekárky, avšak nie medailovo. Slovenským fanúšikom zajasalo srdce, keď po skončení súťaže sme videli na krásnom ôsmom mieste našu lyžiarku Alžbetu Havrančíkovú, ktorá s časom 42:34,4 hod. dokázala vzdorovať počasiu aj súperkám a za víťaznou Manuelou di Centa z Talianska zaostala len o necelé tri minúty. Alžbeta skončila ôsma, keď v prvej osmičke boli štyri Rusky, dve Talianky a jedna Švédka. Naša pretekárka teda dokázala naozaj veľa a spravila chuť našej olympijskej výprave. Tatiana Kutlíková skončila na 46. mieste s časom 47:34,9, čo už bola „krajšia“ strata. Chuť nám spravili aj naši hokejisti, ktorí s napätím nastúpili na prvý zápas so silným Švédskom. Favoriti zo severu prekvapili – ale na svoj úkor. Naši sa nevzdávali a po osemgólovej hre bolo vyrovnané 4:4. Remíza zostala potom do konca v platnosti a naši tak mohli čiastočne osláviť slušný vstup – i keď nie víťazný – do olympijského turnaja. Priebeh ďalších dní v rámci hokejového turnaja dával tušiť, že hokejisti spod Tatier sú čiernym koňom olympijského turnaja, s čím súperi až tak nerátali.

Bolo by iste zaujímavé si pripomenúť celkové výsledky hier, ale štatistiky sú viac-menej dostupné v každej pamätnici venovanej tým-ktorým hrám a tak sa sústreďme len na výsledky Slovákov.

Už nasledujúci súťažný deň, 14. februára sa predstavil náš sánkar Jozef Škvarek, ktorý v olympijskej súťaži skončil na nie veľmi uspokojivom 19.mieste. Jeho súčet štyroch jázd v celkovom čase 3:26,522 žiaľ nestačil v tomto „sekundovom“ športe na najlepších. A oveľa lepšie neobstála ani o dva dni neskôr naša najskúsenejšia Mária Jasenčáková, ktorá v ženskej súťaži skončila na 15.mieste s časom 3:18,456. Aj od nej, vzhľadom na jej veľké skúsenosti sa čakalo trošku viac a to aspoň priblíženie sa k svetovej top desiatke.

V súťaži dvojíc sme zastúpenie nemali, aj keď v budúcnosti sa táto situácia zmenila a slovenské sánkovanie hlavne v nasledujúcich 10 rokoch dávalo o sebe vedieť.

Zamerajme sa ešte na bežecké lyžovanie a ostatné severské disciplíny. Na kedysi klasickej ženskej trati – ktorá dnes už v olympijskom programe nefiguruje - 5 km klasicky, vbehli do súťaže všetky štyri naše reprezentantky. Situácia spred niekoľkých dní sa neopakovala a naše dievčatá síce neskončili s fiaskom, ale predsa len, na top 20 to nebolo a mnohí fanúšikovia i odborníci dúfali, že Betkin výkon z 15 km voľne by mohol nabudiť aj ostatné. Pravdou je, že na „klasike“ neboli naše až také silné. Je to predsa len špecifickejšia disciplína, ktorá si vyžaduje inú techniku pretekania a navoskovať lyže tiež je menším umením. Iba najlepšie vybavené a najšpičkovejšie družstvá so špičkovým zázemím sa vždy môžu pochváliť najlepšími výsledkami. Táto kratšia trať bola opäť v réžii silných Rusiek na čele s Jegorovovou, jednou z najúspešnejších olympioničok histórie, ktorú však v sezóne 1997-1998 prichytili pri dopingu a z proklamovaného cieľa stať sa po Nagane 1998 najúspešnejším „zimným“ olympionikom histórie napokon nič nebolo. V Albertville i Lillehammeri však dokázala získať šesť zlatých a tri strieborné medaily, čo až po rokoch dokázala zopakovať ďalšia legenda, Nórka Marit Bjorgen. Najlepšia z našich bola tentoraz Ľubomíra Balážová, ktorá skončila na 21. mieste s časom 15:23,9 a jej kolegyne v poradí skončili takto: Alžbeta Havrančíková skončila na 32.mieste s časom 15:47,2, Jaroslava Bukvajová skončila na 46.mieste s výkonom o čase 16:26,6 a posledná z kvarteta Tatiana Kutlíková skončila s časom 16:27,7 na 48.mieste.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972550-1-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Úvod

1. CESTA K OLYMPIJSKEJ SAMOSTATNOSTI

2. ZIMNÉ OLYMPIJSKÉ HRY LILLEHAMMER 1994