Ze švédského originálu Sonat till Miriam

vydaného nakladatelstvím Albert Bonniers Förlag v roce 2008

(ve spolupráci s Partners in Stories Stockholm AB, Sweden)

přeložila Jana Svatošová

Typografie Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Marie Válková

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

roku 2016 jako svou 1519. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena e-knihy 170 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-716-8 (EPUB)

Copyright © Linda Olsson, 2015

Published by arrangement with Partners

in Stories Stockholm AB, Sweden

Translation ©Jana Chmura Svatošová, 2016

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

Maxovi, Felixovi a Andréovi

„Člověk ale musí najít slova,

neboť beze slov neexistuje téměř nic…“

Szymon Laks, z  předmluvy k „Hudbě z jiného světa“

I

Lekce ticha

Když motýl

někdy příliš prudce

složil křídla

ozvalo se: ticho, prosím!

Jakmile pírko

vyplašeného ptáka

zavadilo o paprsek světla

ozvalo se: ticho, prosím!

Tak se naučil

nehlučně pohybovat

slon po bubnu

člověk po zemi.

Němě se stromy

vzpínaly nad poli

stejně jako vstávají

vlasy na hlavě hrůzou.

Tymoteusz Karpowicz

1...

Teď jsem tedy zde, v Krakově, ve městě, kde můj život započal. Stojím na malém balkonku, dívám se na Vislu a chystám se vydat na ranní procházku.

Je jaro, den je vlahý a slunečný, prodchnutý měkkým světlem starého světa. Je to laskavé světlo, nebo prostě jen napomáhá tím, že moje vlastní vzpomínky i vzpomínky města zahaluje závojem. Nedohlédnu daleko – řeka i krajina za ní se ztrácí v lehkém oparu. Ve dnech jako je ten dnešní, za příznivého počasí, se obvykle procházím v parku Planty a na chvíli tam usednu na lavičku. Ráno bývám v parku většinou sám, pozoruji lidi, kteří spěchají do práce, a na ulici zaplněné tramvaje. Odpoledne bývá na lavičkách plno: staří muži, sedící opřeni o své hole, studenti se svými knihami, líbající se páry, maminky s kočárky, lidé venčící psy. Nejsou tu však žádní běžci, žádní skejtaři. Park i lidi v něm obklopuje pokojná, důstojná atmosféra.

Jsem nyní tady, ve městě, kde jsem se narodil. V Krakově. A cítím v duši smír. Myslím, že to chápeš, Cecílie. Také jsi našla místo, kde jsi došla smíru, nemám pravdu? Tady jsem obklopen životem. Zvuky. A už si nepřipadám stranou. Přestože tu mám pouze pár přátel, zažívám tu silný pocit sounáležitosti. Ano, pocit pokoje.

Po všech letech jsem se konečně rozhodl, že oddělím práci od domova, a nad obchodem s hudebninami na Starém městě jsem si najal studio. Dělím se o ně se skupinou mladších hudebníků, ale mají vlastní prostory a dobře se shodneme. Líbí se mi pomyšlení, že jsou v blízkosti mladí lidé. Je zajímavé, že hudební tvorba je v současnosti tak tichý proces. Z jejich místností se neozve ani hlásek, vyjma pátků, kdy se za nimi zastavují přátelé a trochu popijí, než se pak večer společně vydají ven. Hudba je uvězněna v našich počítačích, v našich studiích a hlavách.

Možná tu jsem dnes příliš brzo – park je ještě tišší než obyčejně. Moc dobře nespím, a když se vzbudím – a občas to bývá velmi brzy – okamžitě vstanu. V současnosti nenosím náramkové hodinky – žádný určitý čas dodržovat nemusím. Snažím se sžít s vlastním tělem a nechávám je, aby udávalo tempo. Když míjím kostel, ke svému překvapení zjistím, že je teprve krátce po sedmé. Světlo je jiné, než jsem čekal, a tak se procházím o trochu déle než obvykle, na jih po východní straně, a teprve pak usednu na lavičku a čekám, až se slunce vyhoupne nad koruny stromů. Pozoruji paprsky, jak se prodírají rašícími lístky a na zemi malují mihotavý vzor. Pohled mi padne na štěrk u mých nohou. V tomto městě příliš odpadků není. Možná není natolik blahobytné, aby si mohlo dovolit tolik toho vyhazovat. Avšak tady na zemi zrovna u špiček mých bot leží sponka. Sehnu se a ten drobný předmět zvednu. Držím ho v dlani a sevřu jej prsty.

A vzpomenu si na jinou sponku.

Vzpomínky se na mě pojednou jen valí a zápasí o mou pozornost. Kupodivu si vzpomínám jen na odraz té události. Ne na tu původní, ale vzpomínku na ni rok poté, co k ní došlo. Snad tento jakoby zřasený proces dává prostor jakémusi pochopení nepochopitelného. Nevím. Jsem ale plný vlastních tehdejších myšlenek, které uvedla do chodu zcela jiná sponka. A také zvuku dceřina hlasu. Hlasu naší dcery.

Vzpomínám si i na ticho. Selektivní ticho předtím a naprosté ticho, které se rozhostilo potom. Ticho mě obestíralo už na samém počátku a žil jsem s ním tak dlouho, až se stalo mou součástí. Neexistovaly žádné odpovědi a tedy ani prostor pro otázky. Když na to teď pomyslím, připadá mi neskutečně hrozivé, že jsem se s tím tak samozřejmě smířil. Že jsem téměř šedesát let žil v tak ohlušujícím tichu a že jsem si ho pozvolna osvojil.

Zvuky nejsou vždy opakem ticha. Zvuky se mohou vznášet nad propastí ticha a maskovat je. Možná tomu tak bylo i s mou hudbou. Tvořil jsem ji, abych zakryl ticho.

Kdy jsem to vlastně začal naslouchat zvukům? Kdy jsem začal slyšet unikající hlasy, jejichž absence tvořila jádro mého bytí, jako slepá skvrna v mém oku?

Kdybych vyzdvihl jeden specifický tón z hudby, kterou se právě snažím skládat, mohl by patřit kamkoliv. Avšak tam, kde se nachází, kam jsem ho umístil, následuje to, co předcházelo, a vede k tomu, co teprve přijde. Bez něj by celek nepůsobil tak, jak působí. Jako skladatel musím mít povědomí o každém specifickém tónu, abych dokázal stvořit celek. Stejně jako barvy na malířově paletě jsou tóny naprosto svébytné, když jsou ale umístěny do určitého díla, jejich specifičnost splyne s celkem. Musejí se vybrat pro to, jaké jsou – červené, žluté, modré – avšak s vědomím jejich kombinačního potenciálu. Je nezbytné znát jednotlivé součásti, aby se dosáhlo celistvosti. Platí to o hudbě, o výtvarném umění a řekl bych, že i o samotném životě. Když nasloucháte hotové skladbě nebo když žijete svůj život, spojí se jednotlivé součásti a stvoří celek, který se příliš snadno považuje za samozřejmost. Avšak teprve tehdy, když vezmete v potaz jednotlivé součásti, můžete tomu zázraku porozumět. Trvalo mi téměř celý život, než jsem začal hledat zvuky, tóny, které udávají hudbu mého života. A vyžadovalo to oběť, která byla tak nesmírná, že smetla stranou vše, co dávalo mému životu smysl. V nastalém naprostém tichu jsem však nakonec uslyšel první samostatný tón, a pak pomalu následovaly ostatní.

Specifickým tónem, který se stal počátkem té hudby, byl den, kdy jsem se rozhodl projít se po Aucklandu, tehdy jsem to však ještě nechápal. Když jsem na parkovišti pod muzeem zaparkoval kolo a chvíli tam postál, abych se potěšil jasným únorovým sluncem, které zaplavovalo zemi beze stínů, neměl jsem tušení, jak strašlivý význam ten den nabude.

Ne, bylo to trochu jinak. Chci být přesný. To celé bylo uvedeno do chodu ještě dříve téhož rána. Začalo to hlasem mé dcery.

Vzpomínky jsou nespolehlivé. Nosím v sobě vzpomínky, které jsou nyní tak opotřebované, že naprosto nedokážu určit, zda jsou skutečné. Jsem přesvědčený, že se utvářely způsobem, jakým jsem s nimi nakládal. Posedlým zaobíráním se některými z nich. Navíc se k nim přidávají vzpomínky, které pro mě zachovali jiní lidé a které mi zprostředkovali po velmi dlouhé době. Nejsem absolutně schopen určit jejich pravost, musím je ale přijmout jako dary a pokusit se včlenit je do svých vlastních. Společným působením mi dávají jakousi minulost. Pokrývku sešitou z různobarevných kousků: některé jsem vytvořil sám, jiné jsem dostal a další jsem zase našel náhodou. Je děravá v místech, kde chybí dílky, které nikdy nenajdu. V tuto chvíli se na ní začíná rýsovat celkový vzor, přesto se jen obtížně dobírám jeho interpretace.

Jsem teď tady, ve městě, které v mém životě vytváří tichou kulisu. V Krakově. Na rozdíl od pana Liebermanna, se kterým každý čtvrtek hrávám šachy, nedoufám, že někoho potkám. Proto tu nebydlím. Možná je tomu právě naopak. A v tom případě tady možná nezůstanu navždy. Právě teď je ale pro mě tím pravým místem. Pracuji. Přemýšlím. Dovoluji si vzpomínat. Vzpomínám na ty, které miluji, a tak jsou tady se mnou.

„No tak, tati. Neseď doma. Vymysli si něco. Je přece sobota!“

Kdybych lépe poslouchal, uslyšel bych něco víc? Mohl jsem to zaslechnout v lehkém sladkobolu, který setrval po hudbě hrající v pozadí? Spatřit to ve světle, které zaplavovalo dceřinu tvář? V ladném pohybu ruky? Mohl jsem pachuť toho ucítit v hořké kávě?

Měl jsem si uvědomit, že se ta scéna ve vší své všednodenní banalitě stane jiskřivým crescendem vzpomínek, na kterém nyní buduji jakýsi druh života?

Obsah

I

1...

2...

3...

4...

5...

6...

7...

8...

9...

10...

11...

12...

13...

14...

15...

16...

II

1...

2...

3...

4...

5...

III

1...

2...

3...

4...

5...

6...

7...

8...

9...

10...

IV

1...

2...

3...

4...

5...

6...

7...

8...

9...

V

1...

2...

3...

VI

...

Poděkování autorky

Table of Contents

I

1...

2...

3...

4...

5...

6...

7...

8...

9...

10...

11...

12...

13...

14...

15...

16...

II

III

IV

V

VI