Z německého originálu Sie nannten mich ,Held‘

vydaného nakladatelstvím riva Verlag,

Muenchner Verlagsgruppe GmbH, München,

Deutschland, v roce 2015 přeložil Jan Hlavička.

Typografie Vladimír Verner.

Redakčně zpracovala Kateřina Zerzánová.

Odpovědný redaktor Filip Outrata

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2016 jako svou 1525. publikaci.

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě).

Doporučená cena e-knihy 150 Kč.

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-779-3 (EPUB)

First Published as Sie nannten mich ,Held‘ by Christian Haller.

© 2015 by riva Verlag, Muenchner Verlagsgruppe GmbH, Munich, Germany.

www. rivaverlag.de. All rights reserved

Translation © Jan Hlavička, 2016

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

Little Agitovi, který byl skutečný hrdina,

a všem padlým kamarádům.

Şehîd namirin – mučedníci jsou nesmrtelní.

Četná jména a místa jsem v této knize z bezpečnostních důvodů změnil, všechny příběhy jsou však autentické.

Část honoráře hodlám věnovat na projekty pomoci a obnovy v Sýrii.

Christian Haller

Prolog

7. ledna 2015, 23:45 hod., Sýrie

Válka neudělá z vojáka lepšího ani horšího člověka. Válka jen ukáže, zda má dobré, nebo špatné srdce. Vím, o čem mluvím, protože já válku viděl. Setkal jsem se s lidmi dobrými i špatnými. Všichni dřív nebo později umřou. Na to si člověk zvykne. Člověk si zvykne na ledacos.

Od chvíle, co jsem v Sýrii, je mi smrt stálou společnicí. Vím, že je mi bližší, než by mi kdy mohli být kamarádi. I když leží vedle mě v zákopu a já cítím jejich strach. Bez ohledu na to, na jak tvrdého a nebojácného si voják hraje, když dojde k boji, všichni jsme na tom stejně, všichni máme strach. Za půl roku v tomto pekle jsem se naučil o sobě a lidech víc, než by mi dalo kompletní studium psychologie. Protože ve válce se muž nemůže přetvařovat, nemůže se schovat. Válka ho zredukuje na jeho nejprvotnější pud. Na pud sebezáchovy.

Tak jako dneska v noci. Na kontrolním stanovišti v poušti jsme byli už třetí den. Leželo přímo na hranici nepřátelského území a my je museli hájit. Mezi námi a jimi byl jen písek a pár skalisek.

Bylo nám jasné, že je to jen otázka času, než zaútočí. Samozvaní boží bojovníci se chystali na postup. Věděli jsme to. Zvěsti o tom kolovaly už několik dní a na druhé straně jsme pozorovali ustavičný pohyb. Stane se to.

A pak přišla ta třetí noc. „Dááiš,“ vykřikl někdo z našich a já hned zalehl a instinktivně se přitiskl k pytlům s pískem. V témže okamžiku zahájili palbu. Slyšel jsem výstřely z kalašnikovů a cítil, jak se mi tělem žene adrenalin. „Dááiš, Dááiš,“ vykřikoval ten muž dál do noci. Kryl jsem se a čekal, až zmlkne staccato nepřátelských kalašnikovů. Potom jsem se otočil a pálil.

Střílel jsem do tmy. Muselo být už hodně přes půlnoc. Střílel jsem do neznáma. Daiš jsem nikde neviděl. Neviděl jsem vůbec nic. Jen propastně hlubokou čerň. Pak jsem zase zalehl. Slyšel jsem, jak kulky tlučou do valu a pytlů s pískem, za nimiž jsem se kryl. Hledal jsem záblesky výstřelů islamistů. Poté jsem změnil polohu, znovu jsem se obrátil a zamířil na záblesky. „Alláhu akbar,“ vykřikl někdo na druhé straně. „Bůh je veliký.“

Stříleli na nás těžkými zbraněmi. Někteří z těch samozvaných božích bojovníků používali náboje se stopovkou, tedy projektily s pyrotechnickou náloží, takže je vidět dráha jejich letu. Viděl jsem, jak mi létají nad hlavou. Pak nasadili raketomety. Rakety explodovaly na skalních stěnách za námi. Naši do nich šili ze všech hlavní. Slyšel jsem hvízdot kulek splývající s výbuchy granátů. A do toho všeho nepřátelské výkřiky Alláhu akbar. Bylo to jako zlý sen. Pěší jednotky se stále znovu snažily postoupit. Záblesky z hlavní se ustavičně přibližovaly. Stříleli jsme jejich směrem. Neviděli jsme, jestli jsme zasáhli. Ale stříleli jsme jako o život, o svůj život.

Když dojde k dotyku s nepřítelem, není to tak, jak si to představujete. Nejste na to připraveni. Všechno, co víte nebo co si myslíte, že víte, se v takové chvíli podřídí bezpodmínečné vůli přežít. Asi jako když se přepne na autopilota. Jako by cosi ve vás převzalo kontrolu nad vaším tělem. Už nemyslíte. Jednáte. A navzdory autopilotovi, který převzal kontrolu, jedno jsem v té chvíli věděl naprosto jasně: každá chyba je smrtelná. Smrtelná pro mne. A smrtelná pro kamarády. Tohle už není cvičení. Daiš je tady.

Bylo to první slovo, jež jsem se po příjezdu do Sýrie naučil. Daiš. Nepřítel. Nejbrutálnější a nejnebezpečnější teroristická milice světa. Islámský stát. Daiš je arabská zkratka pro Islámský stát, ale islamisté nesnášeli, když se jim tak říkalo. Daiš se totiž podobá slovu dáis a to znamená „pošlapávající“.

A potom to po nějaké chvíli skončilo. Zavládlo ticho. Štěkot kulometů prostě ustal. Ještě nikdy v životě jsem si tolik nevážil ticha. Podíval jsem se na hodinky. Uběhla hodina. Měl jsem pocit, že boj trval jen několik minut.

„Jsou pryč,“ zavolal někdo kurdsky. „Je po všem.“

Pár minut jsem ještě zůstal v původní poloze. Když skutečně bylo i nadále ticho, vstal jsem a obešel dům. Byly tři ráno. „Jdi si lehnout, Agite,“ řekl mi velitel. „Byl jsi dobrý.“

„Máme ztráty?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Všecko v pořádku.“

Podíval jsem se na naše bojovníky. Byli na tom dobře. Smáli se a dávali se do zpěvu kurdských bojových písní. Tak to po úspěšném boji dělali vždycky.

Zapálil jsem si cigaretu a šel si obhlédnout náš zchátralý hliněný domek. Všude stopy po kulkách. Omítka se drolila. Náš příbytek teď vypadal ještě zchátraleji než před třemi dny, když jsme sem nastoupili. Před ním byl hliněný val a na něm se vršily pytle s pískem. Ty pytle, které mi zrovna zachránily život. Znovu jsem civěl do tmy.

Po chvíli jsem vešel do domku a udělal si šálek čaje. Všechno tam bylo zařízeno jen provizorně. Na podlaze ležely koberce, deky a rohože. To bylo naše místo na spaní a bylo přesně tak nepohodlné, jak vypadalo. Elektřinu jsme tam neměli. Jenom naftová kamínka. Čaj jsem vypil naráz, lehl jsem si na zem a znovu si zapálil. Ruka se mi třásla. Nepřestávala se třást. Položil jsem si ji na hruď. Zvenčí jsem slyšel zpívat muže z naší jednotky a myšlenky se mi ustavičně točily kolem boje. Obrazy záblesků z hlavní se mísily s kurdskými zpěvy a po nějaké chvíli jsem vyčerpáním usnul.

Probudil jsem se, když nazítří před naším domem zabrzdily dva náklaďáky. Přijeli si udělat představu o situaci. Tak to dělali vždycky. Analyzovali noční útok, aby byli připraveni na další. Naše jednotky možná dělaly chyby. Ale nikdy je nedělaly dvakrát.

Na poušti před námi pobíhali tři muži a sbírali těla. Jeden islamista pronikl až nebezpečně blízko. Sebrali jim zbraně, vzali si munici a těla naložili na korbu náklaďáku. Opřel jsem se o zeď domu a sledoval dění. Naložili pět mrtvol. Byli to mladí chlápci. Všichni s plnovousem. Jen tak tam leželi, na rozstřílených uniformách krev a těla tuhá jako voskové figuríny.

Takže to jsou oni. Daiš. Zapálil jsem si a zhluboka potáhl. Pěkné svinstvo se tu děje.

„Agite,“ zavolal jeden voják. „Pojď sem.“

Krátce jsem kývl a vykročil ke kamarádům. Náklaďák přivezl několik nových, kteří nás měli na kontrolním stanovišti podpořit. Při takových příležitostech probíhal menší rituál. Vždycky když k jednotce přibyli noví bojovníci, uhostili je čajem a cigaretami. Všichni se posadili a seznamovali se. Jeden z těch nových mluvil anglicky. Jmenoval se Bero.

„Odkud jsi?“ zeptal se mě.

„Z Německa.“

„Ty nejsi Kurd, co?“

„Ne,“ odpověděl jsem a usmál se.

„Co tady děláš? Proč bojuješ ve válce, co není tvoje?“

„To je dlouhá historie.“

„Příteli,“ zasmál se. „Tady jsme na území nikoho. Máme veškerý čas světa. Vyprávěj.“

Kapitola první

Příběh mého života je příběh jednoho rozhodnutí. Tento příběh lze začít různě. Ale bez ohledu na to, který začátek si vyberu, bez ohledu na to, jak bych ho chtěl vyprávět, přesto bude stále znovu určen tím jedním dnem, tím jediným momentem, k němuž mělo všechno směřovat. Momentem, kdy jsme se rozhodl odejít do Sýrie.

První léta života jsem trávil s rodiči v Osnabrücku. Prožíval jsem tam spokojené dětství, které skončilo, když mi bylo šest a když máma poznala Karla. Odešla od táty a my se s jejím novým mužem přestěhovali do jedné menší obce ve Westerwaldu. Starší bratr a sestra byli už dospělí a zůstali v Osnabrücku. Změna bydliště pro mě nebyla snadná. Chyběli mi přátelé, trápilo mě odloučení od táty a v novém prostředí jsem se dost dobře neorientoval. Vždycky jsem byl tiché a introvertní dítě. Po přestěhování jsem se zcela stáhl do sebe. Chtěl jsem se nějak vypořádat se svými trabli. Snažil jsem se uniknout do jakéhosi paralelního světa. Hodně jsem četl. A jednoho dne jsem objevil první dobrodružné romány. Ty změnily všechno.

Miloval jsem řadu Správná pětka. Nebo příběhy o Huckleberry Finnovi. Vše jsem prožíval se svými hrdiny. Představoval jsem si, jak s Juliánem, Dickem, George, Annou a psem Timem prozkoumávám pirátský ostrov a nacházím tajné poklady. Nebo jak se s Huckleberrym Finnem a Tomem Sawyerem plavím na malém voru po Mississippi. Pomáhalo mi to zapomenout na všední den. A cosi mi to změnilo v myšlení. Ve vnímání světa. Nechápal jsem jej už jako špatné místo, v němž se nevyznám. Začal jsem ho chápat jako velké dobrodružné hřiště. A chtěl jsem to hřiště objevovat.

Po vyučování jsme se spolužáky často chodili do lesa. Dělali jsme si domky na stromech, stavěli malé přehrady na potoce nebo jsme hledali poklady. Stalo se ze mě vysloveně dítě, které tráví čas venku. Stále ještě jsem byl spíše tichý a zdrženlivý, ale objevil jsem i svou divokou stránku, jež mi byla až dosud skrytá. Vše, co jsem nyní prováděl, bylo pro mě jedním velkým dobrodružstvím. A já začal být dobrodružstvím posedlý.

Ale i tak mi scházel táta. Měl jsem ho moc rád a jen těžko jsem se dokázal smířit s představou, že táta na plný úvazek by se mi měl změnit v tátu na víkend. Máma si uvědomila, jak moc mě tento víkendový vztah trápí, a na mé desáté narozeniny mi poprvé dovolila, abych ho navštívil sám. Bylo to pro mě něco úžasného. Dovedla mě na autobusovou zastávku v naší vesnici a odtud jsem jel na nádraží, kde jsem nastoupil do vlaku a pak jsem asi čtyři hodiny cestoval do Osnabrücku.

Ta cesta byla pro mě vůbec tím největším dobrodružstvím. A směl jsem ji od té doby týden co týden absolvovat zcela sám. Velký, dlouhý vlak se všemi těmi cizími lidmi, velká nádraží, na nichž jsem vystupoval a nastupoval, ti četní cestující, kteří nastupovali a vystupovali – to vše bylo pro mě nesmírně vzrušující.

Táta byl dopravce a měl svou firmu. V té firmě si zřídil menší byt, a když musel v sobotu pracovat, já se potuloval po tom obrovském areálu a stavěl jsem si tam přístřešky. O nedělích se mi táta vždycky snažil nabídnout něco zvláštního. To jsme například jeli do pařížského Disneylandu nebo jsme si udělali výlet do Francie. Do lotrinských Šmoulic (Big Bang Schtroumpf), které už dnes nejsou žádné Šmoulice, ale obyčejný zábavní park. Ale ty velké horské dráhy tam byly už tenkrát.

Táta byl správný chlap ze staré školy. Pravý džentlmen. Lidé měli jeho šarm rádi. Hodně dbal na zdvořilost a respekt. A to mi taky vštěpoval. „Každý člověk,“ říkal, „si zaslouží tvou úctu. Tedy aspoň tak dlouho, dokud na ni neztratí právo.“ Nikdo se nedokáže oprostit od předsudků. Ale chce to sílu své názory posoudit a změnit. To jsem si uložil hluboko do paměti. Táta byl ale taky paličák. Muž, který si nikdy nenechal pomoct. Byl toho názoru, že si své problémy dokáže vyřešit sám. Když se poranil, nešel k lékaři. To se zhojí samo, říkal.

A pak umřel. Bylo mi třináct a jeho smrt mě odrovnala. Měl srdeční infarkt, který celkem dobře přestál. Aspoň jsme si to mysleli. Zůstal ještě měsíc v nemocnici a potom zcela nečekaně zemřel ve spánku na následný infarkt. Když jsem se to dozvěděl, byl jsem z toho úplně na dně. Jeho smrt mě naprosto vykolejila.

Ta divokost, již jsem v sobě objevil, se projevovala stále výrazněji. Postupem času mi už dobrodružství v domcích na stromech nestačila. Byl jsem dítě období Music Television a MTV byla tehdy zcela ve znamení anarchie. Nejradši jsme měli seriál Jackass. Jednalo se o partu totálních vymaštěnců, co po celý den nedělali nic jiného, než že dostávali sebe nebo druhé co nejkreativněji do průseru. To jsme uměli taky. V obrovských mísách jsme smíchali bramborovou kaši s kečupem a majonézou a patlali to na zdi domů nenáviděných sousedů, skákali jsme z našich střech sousedům do živých plotů nebo jsme se v noci vlámali na koupaliště a koupali se na Adama.

Ale když mi umřel táta, naprosto jsem se zvrhl. Z divokého dítěte se stalo problémové dítě. Moje touha po dobrodružství neustále sílila a já se dostal do koloběhu, který mě stahoval níž a níž. Zhoršil se mi prospěch a čím byl horší, tím víc jsem na školu kašlal a dělal ještě větší hovadiny, což se pak zase ještě víc odráželo na prospěchu.

Zkrátka jsem už nic nedokázal dělat správně. Jednou jsme s kamarády hráli před vyučováním košíkovou. Byli jsme už tenkrát docela dost divocí, a zrovna když jsem se chystal na rozhodný hod, jeden spolužák mě brutálně nabral. Asi se mi tak vyhodila nějaká obratel. Pekelně to bolelo a šel jsem to říct tělocvikáři. Ale on mi to nebral. Myslel si, že simuluju. Černá ovce třídy jsem byl i tak. Vždy trochu až příliš hlučný, vždy trochu až příliš divoký. Kluk, který si dělá, co chce.

A tak jsem musel s ostatními do parku na vytrvalostní běh. Každý krok byl pro mě hotová muka, ale učitel mě nutil běhat dál. Po nějaké chvíli jsem už nevydržel bolestí. Spolužáci ho nakonec přesvědčili, že to nehraju, a on zavolal mámě a máma si mě vyzvedla. Když jsem druhý den přišel do školy s těžkým krunýřem kolem krku, sice se na mě díval provinile, ale omluvu jsem od něj neslyšel.

Tou dobou jsem si začínal vyvíjet velice jemný cit pro spravedlnost a bezpráví. Moc dobře jsem věděl, kdy dělám blbosti, a vždycky jsem byl připraven nést za ně následky. Ale nesnesl jsem, když já nebo někdo jiný byl potrestán neprávem. Dokonce jsem se nechal zvolit mluvčím třídy, protože jsem měl pocit, že tak budu moct poněkud zbrzdit svévoli některých kantorů.

Ale k ničemu to nebylo. V deváté třídě jsem ze školy vyletěl. Z reálky jsem musel na školu pro ty, co půjdou do učení, a to dva měsíce před koncem školního roku. To bylo pro mě strašné pokoření. I proto, že v páté a šesté třídě jsem chodil na gymnázium. Sám jsem si uvědomoval, jak to jde se mnou postupně dolů. Hned prvního dne si mě na nové škole zaškatulkovali. To jsem nesnášel. Musel jsem pořád myslet na to, co mi říkal táta. Že každý člověk by měl dostat šanci. A já měl dojem, že nikdo mi nechce dát šanci, abych ukázal, co ve mně je.

Svůj příběh jsem mohl stejně dobře začít Münsterem. O pár let později, jedním nočním tahem v listopadu 2010. Nocí, jejíž následky cítím dodnes. Zapadl jsem do jedné putyky a v ní se dostal do ošklivé rvačky. Mohl za to jenom Pauli. Přiznávám, že sice jen velice nepřímo, a přirozeně bych mu to nikdy nevyčítal. Stalo se totiž tohle: nakonec jsem se přece jen nějak sebral a školu řádně dokončil. A to jen proto, že jsem si pořád pamatoval tátova slova: „Když se budeš blbě učit, skončíš u Pauliho ve výkopu.“ Pauli byl místní podnikatel ve stavebnictví a skončit u něj ve výkopu byla pro mě tehdy děsivá představa. Vzdělání bylo pro tátu vždycky velice, velice důležité. Bratr odmaturoval, vystudoval a pracoval jako elektroinženýr v jednom velkém podniku. Takže se ode mě očekávalo, že se dám podobnou cestou.

Po škole jsem se vyučil prodavačem, čímž jsem zároveň měl v kapse odbornou maturitu, která mi umožňovala vysokoškolské studium. A protože studium bylo pro mě tou nejlepší zárukou, že neskončím u Pauliho ve výkopu, zapsal jsem se na münsterské univerzitě na hospodářské právo. Ale hodně brzo jsem zjistil, že to pro mě není, a radši jsem čas trávil vším možným, jen abych nemusel sedět na skripty.

Onoho chladného listopadového dne jsem zapadl nejdřív do podniku, kde pracovala jedna dobrá přítelkyně. Vedle mě seděl na baru asi čtyřicetiletý muž, s nímž jsem se dal hned do řeči. Báječně jsme si rozuměli. Frederic byl chlápek plný radosti ze života. Byl to homosexuál a po celou dobu komentoval ostatní hosty, což mě fantasticky bavilo. Pili jsme celou noc. Když moje známá chtěla zavřít, protože jsme byli poslední hosté, všichni tři jsme se dohodli, že potáhneme ještě dál.

Münster je sice studentské město, ale většina ostatních studentů byla ve všední dny zjevně podstatně pilnější než já, a proto jsme šli do jediné hospody, která měla ve čtvrti ještě otevřeno. Měli jsme vědět, že to není nejlepší nápad. Ten pajzl měl dost špatnou pověst. A právem. Byla to typická putyka, kam chodily všelijaké pochybné existence. Už když jsme vešli, vnímali jsme agresivní náladu. Bylo však pozdě, měli jsme v hlavě a pivo je prostě pivo, jinde by nám už nenalili. A tak jsme nedali na instinkt a sedli si k výčepu.

Hudba byla až příliš hlasitá a zvuk přetažený. Hráli tam nějaký pop z devadesátých let, a když jsme se chtěli bavit, museli jsme překřikovat basy. Ale až tak moc jsme zas nemluvili, radši jsme pili. Pak šel Frederic na záchod a mně přišlo divné, že se nějak dlouho nevrací. Už jsem se chtěl jít podívat, jestli je v pořádku, a tu se vrátil a sedl si vedle mě. Bledý byl jako stěna.

„Hele, vy dva, já jdu.“

„Co blbneš, Frederiku, kam bys chodil? Noc je ještě mladá! Co se stalo?“

„Bude lepší... když vypadnu.“

Nechápal jsem, co se děje, ještě před chvílí byl v té nejlepší náladě. Zrovna když se zvedal k odchodu, stálo za ním najednou pět chlapů a stlačili ho na stoličku.

„Co je, buzno? Už jsi chtěl vzít roha, co?“ řekl jeden z nich, takový prťavý Němec v modrobílé teplákové soupravě. Ostatní se sprostě zasmáli.

„Mládenci, já nechci žádný problémy. Nechte toho,“ řekl Frederic a koukal na výčep.

Chlápci se po něm opičili a mohli se uchechtat.

„Co teda chceš, buzno? Ach, radši to ani neříkej.“ Týpek v teplákách udělal pár obscénních gest a dlaní praštil Frederika do šíje.

„To by stačilo,“ řekl jsem a zvedl se. „Už jste se pobavili, takže odprejskněte, hoši.“

Hodnotil jsem situaci. Byli v přesile, opilejší než já a zřejmě taky agresivnější. Rozhlédl jsem se, jestli se nám někdo nechystá pomoct. Nikdo. Všichni se jen rozpačitě dívali stranou. Hudba duněla dál, barman dělal mrtvého brouka.

„Ty budeš taky takovej teplej bratr, co?“ řekl jejich mluvčí a ostatní si plácli dlaněmi. „Nandej mu to, Marceli.“

„Tak ještě jednou,“ řekl jsem co nejodhodlaněji. „Vyserte se na to.“

„A jinak co?“

„Jinak...“ Myslel jsem krátce zapřemýšlet. Vážně jsem neměl po ruce ty nejlepší argumenty, protože jsem byl v jasné menšině. „Jinak zavolám policii,“ dokončil jsem větu u vědomí, že to zaručeně nebyla ta nejskvělejší odpověď, ale snad aspoň nejvíc odstrašující.

Jeden z nich přesně v té chvíli kopl do Frederikovy stoličky a ten chudák ztratil rovnováhu a spadl. Hlavou to vzal o podlahu. Držel se za krvácející ránu a moje přítelkyně k němu hned přiskočila a tiskla mu na ni kapesník.

To mi stačilo. Dovrávoral jsem ke dveřím, energicky jsem vytáhl mobil a vyťukal číslo policie.

„Radši toho nech,“ křikl ten Marcel a běžel za mnou. Jeho parta s ním. Chladně jsem mu pohlédl do očí, dál vyťukával číslo, pak jsem si dal mobil k uchu a upřeně na něj hleděl.

„Jo, dobrý večer, jmenuju se Chri...“

Bác ho. V té chvíli jsem dostal pěstí. Viděl jsem černě a šel k zemi. A ten hlavní sígr a jeho kámoši se ještě smáli, jak ležím před pajzlem v bezvědomí.

Byl jsem totálně knokaut a probral jsem se až za několik minut. To už tam byli poldové. S celou parádou. A odváděli Marcela a jeho hošany v poutech. Ten chlápek byl pro ně známá firma, protože před několika měsíci málem umlátil v parku jednoho důchodce.

Na ten večer jsem už neměl zapomenout. Skončil pro mě zlomeninou lícní kosti a kovovou destičkou v hlavě, kterou mám už natrvalo. Toho dne jsme si taky uvědomil jednu věc, jež mi předtím nedošla. Teď jsem už věděl, že můj smysl pro spravedlnost může být někdy o hubu. Ale když šlo o správnou věc, byl jsem ochoten krvácet. V tomto ohledu racionalita nedokázala přebít mou vášeň.

Do Münsteru jsem přišel kvůli studiu a zůstal v něm kvůli lásce. Během studií jsem se seznámil s Marií a brzy jsme nabyli pocit, že jsme si souzeni. I když tomu s námi bylo zpočátku dost všelijak.

Když jsem ji spatřil poprvé, pracoval jsem v jednom podniku jako barman. Hned mi padla do oka. Ale netroufal jsem si ji oslovit. Byl jsem vždycky spíš zdrženlivější typ. Ne chlápek, který by prostě po nějaké ženské hned vyjel. Svěřil jsem se kolegyni, že to děvče, co sedí tam na baru, se mi fakt moc líbí, a ona k Marii prostě došla a řekla jí, že bych se s ní rád seznámil, což mi bylo přirozeně strašně trapné. Ale na druhou stranu to bylo taky to nejlepší, co se mi v životě mohlo stát. Marie a já jsem se seznámili. A zamilovali se do sebe.

Nebyl to ovšem žádný jednoduchý vztah. Probíhalo to mezi námi dost divoce. Milovali jsme se stejně vášnivě, jako jsme se pak hádali. Bylo jako na horské dráze. Miloval jsem nesmírné výšky a kvůli nim jsem se smiřoval s hlubinami.

Časem byly ty hlubiny až příliš hluboké a my se rozešli. Ale ve skutečnosti ne zcela. Stále znovu jsme se setkávali a zjišťovali, že spolu nám to nefunguje – ale bez sebe taky ne. „Buďme rozumní,“ řekla nakonec jednou. „Neměli bychom se vídat.“ Vydrželi jsme to několik měsíců.

V té době jsem se taky rozhodl, že pověsím studia na hřebík. Už pár měsíců jsem měl takový menší vedlejšák, dělal jsem na volné noze zajišťovatele akcí. To obnášelo stavbu jeviště, instalaci techniky, merchandise, tedy takové ty různé upomínkové předměty, vstupenky, prostě všechno to, co někdo musí udělat, když nějaká celebrita chce někde vystoupit. Kšeft běžel skvěle. Cestoval jsem po celém Německu, poznal spoustu kapel, spoustu muzikantů a spoustu slavných bavičů. A vydělával jsem tolik, že jsem se nenáviděným studiem už nemusel trápit.

Ale protože se mi tak neodbytně vnucovala představa Pauliho a jeho výkopu, zapsal jsem se dálkově na hospodářskou psychologii. Jediný důvod byl v tom, že jsem vskrytu duše pořád ještě toužil dělat diplomata. Chtěl jsem na ministerstvo zahraničních věcí. Být hodně na cestách a poznávat zajímavé lidi, které bych jinak nikdy nepoznal. Vypadalo to lákavě. Vypadalo to na dobrodružství. Byla to přesně ta součást života, jež mi jaksi chyběla.

Jednoho dne jsem s několika přáteli zašel do podniku, kde jsem se tehdy seznámil s Marií. Nyní tam jako číšnice dělala ona. Když jsme se opět viděli, rázem se mi vrátily všechny ty vzpomínky. S ní to bylo asi stejné. Hned to zajiskřilo. Znovu jsme se dali dohromady a rozhodli se, že se budeme víc ovládat. Věděl jsem, že Marie v hloubi duše vždy chtěla vést usedlý občanský život. Pro ni bylo skvělé mít jisté zaměstnání, hezký domov a stálého partnera. Mne představa takového života spíš zneklidňovala. Chtěl jsem něco zažít, chtěl jsem vidět svět, ne běhat jako veverka v bubnu. Ale chtěl jsem taky ji. Chtěl jsem tenhle vztah víc než všechno na světě. A proto jsem se chtěl skutečně snažit.

Marie měla vlastní dům, a když už jsme beztak dny a noci trávili jenom spolu a necítili ani trochu chuť jít si občas z cesty, rozhodli jsme se, že se k ní nastěhuji.

Kapitola druhá

Necelý čtyřhodinový let do Iráku byl jediná noční můra. Dostali jsme se do prudkých turbulencí. Stroj se ustavičně propadal. Tlačil jsem se do křesla a sledoval, jak soused při každé vzdušné díře vysílá k nebesům střelnou modlitbičku. Zavřel jsem oči. Vždyť jsem věděl, že jsem se dal do něčeho, co by mohlo skončit smrtí. Nepočítal jsem s tím, že ještě kdy uvidím Německo. Ale představa, že bych měl zařvat při nějakém nouzovém přistání, ještě než vůbec vstoupím na iráckou nebo syrskou půdu, mě přece jen znervózňovala. Nechtěl jsem, aby moji smrt pojednali v nějakých novinách jako perličku. Jako takovou tu idiotskou zprávu, nad níž se pak u snídaně smějou. „Christian Haller vyrazil bojovat za dobro, ale ještě předtím s ním spadlo letadlo.“

Naštěstí to přece jen dopadlo dobře. Sice to s námi házelo, ale nakonec jsme jakžtakž bezpečně přistáli v Sulajmáníji. Na severovýchodě Iráku. Vystoupil jsem a šel k přepážce pasové kontroly. Tam jsem měl dostat irácké vízum. Jednalo se o turistické vízum a platilo patnáct dní. „Jestliže těch patnáct dnů překročíte, může to mít pro vás důsledky,“ řekl mi muž za přepážkou a skepticky na mě pohlédl. Patrně mu bylo divné, co tady pohledává nějaký Němec. „V pořádku, to zvládnu,“ odpověděl jsem s lehkým úšklebkem a prošel do velké haly. Tam se moji spolucestující vítali s příbuznými. Matky objímaly syny a otcové brali do náruče děti. Počkal jsem pár minut, a když se všichni shledali a odešli, zbyli tam jen tři muži. Jeden ke mně přistoupil. „Ty Hallsor?“ zeptal se.

„Haller,“ přisvědčil jsem.

„Hallsor?“ zopakoval a já se rozhodl, že prostě kývnu, snad to souhlasí.

Jeden z těch mužů byl předseda PYD, Sjednocené demokratické strany, tedy politického křídla Lidových obranných jednotek (YPG), za něž jsem měl bojovat. Podal mi ruku a změřil si mě od hlavy k patě. Nikdo z nich neuměl ani slovo anglicky a já zas neuměl kurdsky. Ukázali mi, abych šel s nimi a vedli mě ke zbrusu novému bílému BMW řady 3. Cestou mi jeden podal iPhone. Zapnul překladač. Podíval jsem se na displej. „Jsme rádi, že tu být.“ Taky jsem napsal zprávu a podal mu mobil. Takhle měla toho dne probíhat celá naše komunikace. Kde bychom byli bez moderní techniky?

Přes překladač jsme se nejdřív dohodli, že něco pojíme. Během neklidného letu jsem do sebe vůbec nic nedostal a teď jsem měl hlad jako vlk. Zajeli jsme k nějakému grilu a vklouzli mezi domácí. Bylo tam plno a živo. Přes pult se podávaly talíře, křičelo se a pil se čaj. Usadili jsme se v nejzazším koutě. Jeden z mužů nám objednal. Číšník přinesl šauarmu, grilované kuřecí se zeleninou a falafelem, to vše v chlebu naan. Jedl jsem to poprvé. Chutnalo to něčím zcela novým.

Pak jsme jeli do předsedova domu. Obýval velkou třípatrovou budovu, zařízenou ve stylu zámožných lidí. Všude v prostorném obýváku stála pěkně zdobená sofa a skleněné stolky. A všude seděli muži v uniformách a popíjeli čaj. V tom domě bylo živo. Ustavičně někdo přicházel a muži se zdravili objetím. Bavili se a já jim nerozuměl. Rozhlížel jsem se. Dům byl vkusně zařízen, pouze kuchyně se poněkud vymykala. Byla spartánsky vybavena jen několika kusy plastového nábytku. Objevil jsem šéfa strany a kývl na něj. Přerušil hovor a přisedl si. Potom mávl na jednoho muže, který uměl trochu anglicky, aby nám tlumočil.

„Řekni, co tě sem přivádí, Christiane.“

Vyprávěl jsem mu svůj příběh a on pozorně poslouchal a přikyvoval. Měl jsem dojem, že se o mé důvody vážně zajímá. Že se snaží pochopit, co nějakého cizince, nějakého Němce, pohání k tomu, aby se zapojil do boje s Islámským státem. Stále znovu mi kladl otázky a po chvíli mi poklepal na rameno a řekl, že si mám nejdřív trochu odpočinout. „Máš za sebou perný den. A zítra ráno budeš pokračovat. Teď se potřebuješ trochu vyspat.“ Zavedl mě do hostinského pokoje. Tam ležely na podlaze dvě rohože a pár přikrývek. „Na tohle si budeš muset zvyknout,“ řekl jeden z mužů. „Tady spíme na tvrdé realitě.“

„To je v pořádku,“ odpověděl jsem. Věděl jsem přece, že se budu muset uskrovňovat. „Nepřijel jsem na dovolenou.“

A přesto jsem byl půl noci vzhůru. Ne proto, že by moje místo ke spaní bylo tak nepohodlné, ale protože jsem nějak musel zpracovat to množství dojmů, které jsem za uplynulé hodiny nasbíral. Musel jsem si uvědomit, že tohle je teď můj nový život. Přítelkyně tu nebyla, můj pes tu nebyl, nedokázal jsem se kloudně domluvit a neměl jsem ani ponětí, co mě ještě čeká.

A realita byla v Iráku dost tvrdá. Potom jsem nějak usnul.

Když jsem se druhý den ráno probudil, bylo už prostřeno k snídani. Zase naan, tentokrát s meruňkovou marmeládou, olivami a čajem. Mávali na mě, že mám s nimi něco pojíst. Jeden Kurd mi nalil čaj. Muž, který včera řídil, vyťukal něco do překladače iPhonu a podal mi ho.

„Jsi připraven christiane.“

„Ano,“ odpověděl jsem odhodlaně.

„Tak dobře. Dneska se do toho dáme.“

Po snídani mi dal na srozuměnou, abych si sbalil. Ještě před odjezdem se předseda PYD se mnou rozloučil.

„Pevně doufám, že se ještě uvidíme, Christiane. Dávej na sebe pozor.“

„Dám,“ odpověděl jsem, aniž jsem věděl, co přesně to vlastně říkám. Pak jsem ještě s dalšími dvěma muži nasedl do taxíku, který čekal před domem. Ti dva byli Kurdové a řekli mi, že jedou do Kobaní. O toto syrské město na turecké hranici se už tehdy tvrdě bojovalo. O pár neděl později se mělo stát symbolem. Mezinárodní média stylizovala bitvu o Kobaní na ikonický boj Kurdů s Islámským státem. Udělala z něj zkratku boje dobra se zlem. A já měl pocit, že tato mediální zkratka byla projednou oprávněná. Kurdům se navzdory úpornému obléhání a vysokým ztrátám podařilo město udržet. Skandální však bylo chování Turecka. Na turecké straně hranice stála obrovská síla vojska, jež se zdráhala zasáhnout do boje. Z vrcholů tureckých hor bylo vidět, jak na Kobaní ustavičně útočí bojovníci Islámského státu. A turecká armáda jen tak přihlížela, jak Kurdové bojují o holé přežití a o přežití svých dětí. Nikdo nezasáhl.

Tato odporná situace a jí přecházející genocida jezídů konečně německou spolkovou vládu přinutila, aby se rozhoupala a dodala kurdské Pešmerze zbraně. Pešmerga je armáda severoirácké kurdské autonomní oblasti. A protože na rozdíl od YPG nemá žádné prokazatelné vazby na Stranu kurdských pracujících (PKK), je jedinou kurdskou ozbrojenou silou, kterou Západ podporuje. Aspoň tak dlouho, dokud bude mít Západ pocit, že z toho může profitovat. Přesto se i o dodávkách zbraní pro domněle „dobré Kurdy“ v Berlíně dost kontroverzně debatovalo. Vedla se diskuse, jak už se politické diskuse vedou. V abstraktní rovině.

V Sýrii jsem měl pochopit, jaké mohou mít teoretické debaty ve vzdálené vlasti konkrétní dopady. Kdo se někdy dostal do boje v zástavbě a hrozilo mu, že nepřítel může kdykoli narukovat se samohybnými děly a tanky, pro toho má raketomet jiný význam než pro korespondenta nějakého deníku, který nezná jiné boje než na interních redakčních poradách. Že se v Německu debatuje, to je správné. Za to, abychom vůbec mohli debatovat, abychom si to vůbec mohli dovolit, jsem šel bojovat do Sýrie. Ale nemělo by se přitom nikdy zapomínat na jednu věc: Kurdové zde nevedou útočnou válku. Bojují o holé přežití. Vědí, co by se stalo s jejich ženami a dcerami, kdyby padly těm samozvaným božím bojovníkům do rukou. Kurdové se brání.

„Kam bys chtěl?“ zeptal se jeden z mužů.

„Tam, kde můžu být nejužitečnější.“

Pravda je taková, že bych nejradši do Sindžáru. Zprávy o genocidě jezídů patřily mezi ty nejpádnější důvody, proč jsem se vůbec vydal do Sýrie. Ale nebyla to moje válka. Nepřijel jsem, abych si kladl požadavky, přijel jsem, aby mě nasadili tam, kde mě potřebují. Byl jsem připraven na všechno.

Díval jsem se z okna taxíku. Jeli jsme už několik hodin. Silnice byly dost špatné a tomu taky odpovídala jízda. Projížděli jsme vesničkami s ojedinělými hliněnými domky a dlouhými, prašnými pouštními úseky. Nebylo tu zhola nic, jen tu a tam na okraji cesty pár suchých keřů. Před námi prázdná písečná plocha. Pouze na obzoru bylo vidět hory. A čím více jsme postupovali k severní hranici, tím kopcovitější byl terén. Krajina byla úchvatná. Jaká to překrásná země. Něco takového jsem ještě neviděl. Nikdo z nás neříkal ani slovo, všichni jsme mlčeli a dívali se staženými okny. Jenom taxikář si ustavičně pobrukoval nějakou melodii. Když se těžké, kulaté slunce zbarvilo doruda a ztratilo se za horami, dorazili jsme do cíle.

„To jsou výběžky Kandilu,“ vysvětlil taxikář a jeden z Kurdů mi to přeložil. Nyní jsme byli na cestě už osm hodin. Potom taxi zastavilo.

Před námi se na úpatí jakéhosi pahorku rozkládal malý tábor. Všude stály velké a menší stany a středem protékal potůček. U toho potůčku rostlo pár stromů a pod nimi leželi muži a ženy v tradičním kurdském oděvu, bavili se nebo si četli. Jeden velký stan sloužil jako kuchyně. Linula se z něj vůně orientálního koření. Ta malá základna působila značně romanticky. Tady byla válka ode mě ještě hodně vzdálená.

„Kde to jsme?“ zajímal jsem se.

„To je něco jako tranzitní tábor,“ odpověděl mi jeden Kurd. „Tady si na tebe posvítí, rozhodnou, kam patříš, a pak tě pošlou dál. Takže pozor na to, co říkáš,“ dodal a mrkl na mě. „Tady ti chlapi jsou zkušení bojovníci. Mají na nováčky oko.“

Vešel jsem do velkého hlavního stanu a přisedl si ke skupině vojáků popíjejících čaj. Bylo to tam cítit trochu po neoprenu, po tom tak rozšířeném materiálu poskytovatelů outdoorového vybavení. Vzpomněl jsem si na dětství. Vzpomínal jsem na to, jak jsme se toulali lesy a jak jsem poprvé v životě přenocoval s pár přáteli pod stanem. Jak každý zvuk, který jsme v noci zaslechli, nám připadal tolik cizí a strašidelný, a přesto zněl dobrodružstvím.

A potom mi někdo položil ruku na rameno.

„Vítej v Iráku,“ pozdravil mě německy ženský hlas.

„Děkuju,“ odpověděl jsem automaticky mateřštinou a teprve po několika vteřinách mi došlo, jak absurdní je, že mě zrovna tady někdo přivítal německy. Otočil jsem se. Za mnou stála vysoká, plavovlasá žena. Původně jsem počítal s lecčím. Ale s tímhle ne.

„Říkej mi Coser,“ představila se a podala mi ruku. „Němce tady vídáme zřídka,“ usmála se. „Odkud jsi?“

„Z Münsteru,“ odpověděl jsem a pořád se mi nechtělo věřit, že v iráckém gerilovém táboře mě uvítala zrovna Němka. I ona měla na sobě tradiční kurdský oděv. Široké kalhoty a širokou halenu. Dlouhé plavé vlasy měla spletené v cop.

„A co? Je tam pořád ještě tak hrozný počasí? V Německu jsem už léta nebyla.“

Vyprávěla mi, že už od mládí patřila mezi radikály a zabývala se kurdskou otázkou. Sympatizovala s kurdským hnutím za nezávislost, angažovala se v různých kulturních spolcích a jednoho dne se jí zachtělo pomáhat lidem přímo na místě. Nakonec odjela do Iráku.

„V tomhle táboře žiju už pár let. Víš, Christiane, pomáhat Kurdům nemusí nutně znamenat, že automaticky popadneš zbraň a jdeš na frontu. Pomáhá taky hodně lidí v pozadí. Ti, co se starají o zásobování, o výstavbu domů, ti, co pečují o raněné.“

Přikývl jsem. Potom jsem jí vyprávěl o svých důvodech. Já se na rozdíl od ní nerozhodl pro něco, nýbrž proti něčemu. Nepřišel jsem jako ona hlavně kvůli tomu, abych podporoval Kurdy v jejich úsilí o autonomii, ale protože jsem chtěl bojovat proti Islámskému státu.

Zatímco jsme spolu mluvili, někdo nám přinesl něco k snědku. Byla rýže, kuře a obligatorní naan. Po půlhodině Coser řekla, abych se připravil. Bude se pokračovat.

„A kdy mě otestují?“

„Otestují?“

„Někdo mi říkal, že v tomhle táboře si prověřují nováčky. Kdo neprojde, nesmí prý do boje.“

Coser se zasmála. „Žádný strach. Už máš po testu, Christiane.“ Zamrkala na mě. „Už jsi dostal jméno?“

„Jak, jméno?“

„Krycí jméno. Ve válce mají všichni nějaké krycí jméno. Abychom zůstali v anonymitě. Aby nás Daiš nedokázal identifikovat a nenašel naše rodiny.“

„Ne,“ řekl jsem. „To ještě nemám.“

„Tak ti ho dám. Od této chvíle ti budeme říkat Agit. Agit, to znamená hrdina.“

„To nepovažuju za dobré. Nepřijel jsem, abych si hrál na hrdinu.“

„Agit má zvláštní význam. Agit bylo bojové jméno kurdského velitele Mahsuma Korkmaze, který padl v akci. Ohledně jeho smrti existuje dodnes spousta konspiračních teorií. Byl to upřímný a rovný chlap. Někdo, kdo byl ochoten zemřít pro své ideály. A všichni mu říkali jenom Agit.“

Takže Agit. Bylo mi jasné, že takové jméno si musím teprve zasloužit. Ale člověk úkoly roste.

„Tak vzhůru, Agite, musíš dál. Doufám, že se ještě uvidíme.“

Dovedli mě k džípu. Vedle mě seděli ještě dva vojáci. Řidič nás vezl k Tigridu. Když jsme k řece dojeli, bylo už pozdě v noci. Úplněk dával trochu světla, ale stejně jsem skoro nic neviděl. Jen jsem slyšel divoké hučení řeky, která tekla přímo přede mnou. Ve Starém zákoně přece stojí, že Tigris zavlažuje ráj. Ale já se připravoval spíš na trip do pekla. Mezitím se značně ochladilo. „Pojďte, pojďte,“ šeptal řidič a vedl nás k malému nafukovacímu člunu. Na boku měl motor a nevypadal tak bezpečně, jak by snad měl vypadat. Měl jsem nedobrý pocit, nicméně jsem si do toho malého černého člunu bez váhání sedl. Řidič nahodil motor. Když jsme se blížili k druhému břehu, zpozoroval jsem kužele světel několika baterek.

Čekalo nás pár mužů. Nyní jsme byli v Sýrii. A od této chvíle jsem už nebyl Christian Haller. Byl jsem Agit.

Na syrské straně Tigridu na nás čekalo několik mikrobusů. Naložily mě a ostatní muže a dovezly nás do hlavního štábu. Aspoň jsem se domníval. Až o několik dní později jsem se měl dozvědět, že jsem se dostal do přijímacího tábora. Sem vozili všechny nové příchozí. Byla taková tma, že jsem skoro nic neviděl. Pouze jsem vnímal, že vůz pracně zdolal nějaký kopec a že dojel ke dvěma ozbrojeným strážným. Stáli u vjezdu do tábora se dvěma kalašnikovy připravenými ke střelbě a mávli na řidiče, aby pokračoval. Zastavil přímo před velkým kontejnerem.

„Tábor vám ukážem zítra,“ řekl jeden z mužů a dal nám znamení, abychom si vystoupili. „Ale je už pozdě. Musíte si odpočinout.“ Otevřel dveře kontejneru a dal nám na srozuměnou, že to má být náš příbytek. „Je pohodlnější, než se zdá,“ řekl poněkud soucitně a já tu malou, milosrdnou lež považoval sice za milou, ale už zpočátku za nevěrohodnou.

Na zemi tam leželo pár rohoží a několik dek. Všichni tři jsme se složili do příliš těsného prostoru a neřekli ani slovo. Na stropě viselo cosi jako klimatizace, ale nefungovalo to, jak by měla klimatizace fungovat. Byla nastavená na 35 stupňů Celsia a hnala do naší komůrky horký vzduch. Nechali jsme dveře otevřené, aby se vůbec dalo dýchat. Ti dva se zjevně aklimatizovali mnohem rychleji než já a po chvíli usnuli. Já nemohl zavřít oko. Hučení vadné klimatizace mě už nerušilo, protože je přehlušilo chrápání těch dvou. Už jsem to nemohl vydržet a vstal jsem, že si udělám obchůzku tábora.

Venku bylo dost chladno. Ne zas tak chladno, abych znovu zatoužil po plných 35 stupních z klimatizace, ale dost na to, abych si z batohu vytáhl rukavice. Tak trochu jsem chodil kolem. Moc jsem toho neviděl. Přede mnou se tyčily čtyři obrovské kontejnery na sobě. O něco stranou bylo několik hliněných domků. V jednom se svítilo. Přiblížil jsem se k němu. Před ním byl obrovský satelit a uvnitř sedělo na gauči pár mužů, dívali se na televizi a pili čaj. Když mě zaznamenali, mávli na mě, abych šel dál. Něco se mě kurdsky ptali. Protože nerozuměli ani slovo anglicky a já neměl po ruce mobil, jímž bych mohl překládat, snažil sem se poněkud neohrabanými gesty zjistit, kde mají nějaké sanitární zařízení. Ukázali na domek kousek stranou v ohrazeném prostoru. Pokrčil jsem rameny, ale dali mi najevo, že je to v pořádku.

Překročil jsem tedy zábranu a vešel do domku. Do nosu mě hned udeřil bestiální smrad. Bylo tam několik toalet a sprcha. A hlavně ty toalety byly hnusné. Všechny zadělané od fekálií. Zjevně tu nebyl nikdo, kdo by v téhle díře udržoval aspoň zdání hygieny. Musel jsem tajit dech, abych se nepozvracel. Seber se, říkal jsem si. Věděl jsi, do čeho jdeš. Potkají tě ještě zcela jiné věci. Pár zasraných hajzlíků jistě přežiješ.

Pak jsem se v bledém měsíčním svitu snažil najít cestu nazpátek do kontejneru. Oba mládenci spali jako zabití. Klimatizace dál pumpovala do našeho stěsnaného prostoru saharský vzduch. Lehl jsem si na rohož, dal si deky pod hlavu a zavřel jsem oči. Byla to moje druhá noc mimo Německo. A říkal jsem si, jak dlouho mi asi potrvá, než si zvyknu na nový život. Těžké oddechování oněch dvou mužů mělo na mě zřejmě uklidňující účinek, protože po nějaké chvíli jsem přece jen krátce zdříml. Zdálo se mi o Marii, zdálo se mi, že leží vedle mě a něco mi šeptá do ucha. Bylo to podivně zkreslené. Říkala: „To neděláš dobře, Agite.“ Pak se ukázal maskovaný muž a mířil na mě zbraní. V té chvíli jsem se prudce probudil a byl jsem zcela vzhůru. Toužil jsem vidět Marii. Představa, že teď po dlouhou dobu už nebude se mnou, ve mně vyvolávala hluboký smutek.

Když jsem otevřel oči, viděl jsem, jak otevřenými dveřmi vniká denní světlo, a vstal jsem. Ti dva, s nimiž jsem sdílel ubytování, byli už pryč. Uvědomil jsem si, že ani nevím, jak se jmenovali. A protože jsem nevěděl, co bych měl jinak dělat, vydal jsem se na další průzkum svého nového tábora. Bylo tu mnohem víc kontejnerů, než jsem v noci zaznamenal. Barva z nich už prýskala, ale dalo se na nich ještě rozeznat několik čínských znaků. Usoudil jsem, že toto místo kdysi patřilo nějaké čínské naftařské firmě. Za kontejnery byl velký ohrazený vozový park. Stály tam desítky starých modelů Toyoty Hilux ve všech možných barvách.

Když jsem tábor procházel, zjistil jsem, že je dost vysoko položený a zbudovaný na skalním výčnělku. Na jedné straně spadal strmě dobrých dvacet metrů. Ani jsem si neuvědomil, že jsme včera zdolali takovou výšku. Sedl jsem si na jednu skálu, zapálil si a kochal jsem si úžasnou vyhlídkou na nekonečnou pouštní krajinu táhnoucí se až k obzoru. Pod námi se rozkládala rovina s ropnými věžemi. Šedé ocelové skelety stály uprostřed krajiny a kolem nich ustavičně jezdily cisterny. Byla to téměř apokalyptická atmosféra. Skoro jako v Šíleném Maxovi, pomyslel jsem si a potáhl z cigarety.

Věže měli pod kontrolou Kurdové. Sami si tu také vyráběli motorovou naftu. Bylo to jako leccos v této zemi. Improvizace. Řádná rafinérie by potřebovala množství inženýrů, kteří by ji udržovali. Jenže studovaní lidé neměli valný zájem zůstávat v Sýrii. A už vůbec ne v nějaké rafinérii poblíž frontové linie. A tak Kurdové za dané situace udělali to nejlepší. V tom měli ostatně praxi.

Zašel jsem do jednoho z domů, kde se podávala snídaně. Zase byl chléb naan, tentokrát s olivami a čímsi jako paprikovou pastou. Tady seděli pospolu uniformovaní muži i muži v civilu, popíjeli čaj a povídali si. Neměl jsem nikoho, ke komu bych si přisedl. A nerozuměl jsem ani slovo z toho, co si tu povídali. Byla to první chvíle od mého odjezdu, kdy jsem se cítil skutečně sám. Vypil jsem ještě jeden čaj a utěšoval jsem se tím, že jistě budu brzy pokračovat dál.

Po snídani jsem zašel do umývárny, kterou jsem objevil v noci. Za denního světla to tam vypadalo podstatně hůř, než jsem si pamatoval. Tajil jsem dech, jak jen to šlo, a vyčistil si zuby. Když jsem z té smrduté umývárny vycházel, šli proti mně moji spolunocležníci z kontejneru. Vzrušeně na mě mávali. „Agite, Agite,“ volali a já k nim zamířil. Odvedli mě k nějakému uniformovanému muži, zřejmě dozorčímu, jenž měl rozhodnout, co bude dál. Kam nás umístí, kdo nás vyzvedne a tak.

Problém byl v tom, že jsem nerozuměl, o čem hovoří. Byla to táž jazyková bariéra, která mě blokovala už od příletu. Pochopil jsem jenom tolik, že ty dva poslal do Kobaní. Souhlasně přikývli. Já se rukama nohama snažil vysvětlit, že bych rád mluvil s někým, kdo umí anglicky. Důstojník mi naznačil, že si nemám dělat starosti. Brzy někdo přijde.

Ale nikdo nepřišel. Zatímco se hoši z mého kontejneru s radostným zpěvem chystali do akce, já celý den jenom posedával po táboře. Dělal jsem si poznámky a psal si deník, poslouchal hudbu a toulal se znovu po táboře. Ale po několika hodinách už nebylo co objevovat. V té době jsem zřejmě poprvé pochopil, co je to nekonečné čekání. Pocit, na který jsem si v Sýrii musel zvykat.

Ani další den se nezdálo, že se to zlepší. Neskutečně jsem se nudil. A tak jsem se snažil dělat něco produktivního. Začal jsem se učit kurdsky. Ukazoval jsem na věci a nechával jsem si říkat jména a ta jsem si foneticky zapisoval do bloku. Sedl jsem si na skalní výčnělek, koukal na cisternové vozy, jak jezdí kolem věží, a učil se po celý den slovíčka. Když jsem se večer vracel do ubikace, znovu jsem potkal toho dozorčího z předchozího dne a snažil se mu vysvětlit, že bych rád s někým mluvil. Podíval se na mě a pokrčil rameny. Já se ale nevzdával:

„Já. Mluvit. Někdo. Anglicky.“

„Ááá,“ řekl a přikývl.

„Ano. Ale kdy?“ zeptal jsem se a poťukal na hodinky. „Kdy?“

Zasmál se a živě pokyvoval hlavou a zvedl oba palce. Pak zašel do svého baráku.

Takhle jsem si to nepředstavoval. Umínil jsem si, že nazítří budu aktivní a vezmu to do vlastních rukou.

Při snídani jsem jednoho z mužů poprosil, aby mi půjčil simkartu. Mobil jsem pořád měl, ale s německým poskytovatelem jsem neměl možnost dostat se na internet. Chlápek mi ji dal a po pár vteřinách na síti na mě vybaflo tolik zpráv, že jsem mobil hned po několika vteřinách vypnul. Přítelkyně zjevně dostala můj dopis z Mnichova a na mou prosbu, aby se chovala diskrétně a nešla na policii nebo za médii, se zvysoka vykašlala.

Když dostala můj dopis (první zpráva: „Zbláznil ses? Kde jsi????“), šla zjevně za mou sestrou, aby ji informovala o mém nečekaném odjezdu (druhá zpráva: „Zrovna jsem slyšela, že jsi zdrhnul. Co blbneš???“).

Co bylo dál, jsem z toho množství zpráv nedokázal už přesně rekonstruovat. Sestra a přítelkyně šly každopádně na policii a na Facebooku rozjely obrovskou pátrací akci. Marie ve skupině „Kdo viděl Christiana Hallera?“ nejenže publikovala moje četné fotografie, ale tu skupinu tolikrát nasdílela, že nyní měla na tisíc členů. Ach bože. A to jsem chtěl zůstat co nejvíc v anonymitě. Neměl jsem prakticky možnost se kloudně na tu stránku podívat, protože ve chvíli, kdy přátelé spatřili, že jsem online, nabíhaly v sekundovém rytmu nové zprávy.

„Kde jsi?“

„Daří se ti dobře?“

„Christiane, kde jsi???“

„Chacha, hledá tě policie.“

„Ozvi se někdy přítelkyni, hledá tě.“

To byla síla. Odhlásil jsem se a udělal to, co jsem s tou simkartou měl původně v úmyslu. Poslal jsem e-mail svému kontaktu u Lions of Rojava a vysvětlil mu svou situaci. Ať mi pošle někoho, s kým můžu mluvit. Krátce předtím než jsem e-mail odeslal, znovu mě napadl Jason Morgan. Patřil mezi těch málo bojovníků, co jsem znal z rešerší. Byl jedním z nejslavnějších zahraničních dobrovolníků, kteří bojovali za YPG. Dával bezpočet rozhovorů, a byl tudíž znám po celé Sýrii. Se zdejšími dlouholetými zkušenostmi by se mě zřejmě mohl nejlíp ujmout. A byl to Američan. S ním bych se dorozuměl. A tak jsem ještě přidal P. S.

„Kdybyste sem mohl nějak poslat Jasona Morgana, bylo by to bezva!“ Než jsem simkartu vrátil, poslal jsem Marii krátkou zprávu. „Vede mi dobře. Nedělej si starosti. Hodně brzy se ozvu.“

Teď jsem musel čekat. Ale na to jsem si už zvykl. Sedl jsem si do jednoho z domů, vypil pár šálků čaje a tu a tam ukazoval na některé předměty, abych získal přírůstky do slovníčku. Zatímco jsem si je zapisoval, stálo najednou přede mnou několik mužů. Naznačili mi, že mám jít s nimi, a tak jsem za nimi vyšel ven. Šli jsem na kraj tábora a tam mě obstoupili. Jeden mi s úšklebkem vtiskl do ruky AK-47. Dal mi najevo, že mám tu zbraň rozebrat. Velký chlap s knírem a s baretem. Z obličeje jsem mu vyčetl, co si myslí: to si sem přijde nějaký naivní Němec, co si chce tak trošku zahrát na dobrodruha, a nemá ani ponětí, do čeho se to vlastně pouští. Další muž jen stěží potlačoval smích. Chtěli si mě vyzkoušet.

„No tak dobře,“ řekl jsem a poklepal té kurdské parodii Che Guevary na hodinky. Ať mi to změří. Che Guevara se teď rozesmál, ale přikývl a dal mi znamení. „Okay,“ řekl. „Go.“

Kalašnikov jsem rozebral a složil za třicet sekund. Třicet sekund. To je zatraceně dobrý čas, myslel jsem si samolibě. A vrátil mu zbraň.

Mlčky si mě změřil pohledem, ušklíbl se a uznale kývl. „Almani o. k.,“ řekl a jeho hoši se přidali a volali: „Almani o. k., almani o. k.!“ Che mi poklepal na rameno, podal mi ruku a lehce se uklonil. Pak odešli.

Ve zkoušce jsem tedy obstál. I když jsem měl AK-47 v rukou poprvé v životě. Ještě že jsem se před odjezdem podíval na příslušné video na YouTube a naučil se je zpaměti. Věděl jsem, že kalašnikov patří v Sýrii do standardní výzbroje YPG, a tak jsem se o něm pochopitelně naučil, co se jen dalo. Existovalo několik videí s návodem, jak se zbraň obsluhuje, jak se rozebírá a skládá.

Když člověk odcházel do Sýrie, mohl se tak na určité věci připravit. Jiné věci se musel naučit na místě. Například být trpělivý. U Kurdů se kolečka otáčejí pomalu. Hodně pomalu. I když to jeden vždycky nechápe. Když jsem navečer zase seděl na skále, viděl jsem, že do tábora přijelo nějaké auto – a z něj vystoupil Jason. Hned jsem za ním šel. Neuvěřitelný! Znal jsem toho chlápka z četných videí a rozhovorů, pro mě byl něco jako hrdina. Přinejmenším mi byl vzorem, který jsem chtěl následovat. Jason Morgan. Neboli Captain Kurdistan, jak mu žertem říkali někteří kamarádi.

Jason mi byl sympatický už od pohledu. Velký, vytrénovaný chlap s pečlivě sestřiženým vousem kolem úst, charismatický muž. Jasona obestírala aura bezpečí. Bylo na něm patrné, že ví, co dělá. A bylo na něm taky vidět, že je to tvrdý chlap. Byl to voják každým coulem. Ale byl to taky maniak.

Jason je Američan. Sloužil v US Army. Přesné důvody neznám, ale jednoho dne z armády odešel. Zřejmě to neklapalo, jak si představoval. Pak vzal nějakou podělanou práci ve fabrice, jež ho taky neuspokojovala. Ale armáda ho nepouštěla. Jeho otec byl bývalý voják s četnými vysokými vyznamenáními a bojoval v Iráku a Afghánistánu. Myslím si, že Jason mu vždycky chtěl něco dokazovat. Navíc byl Jason prostě bojovník. Normální svět nebyl jeho světem. Na bojišti se cítil líp než v kterékoli kanceláři. Jednoho dne se dostal do kontaktu s Lidovými obrannými jednotkami. Chopil se šance a odjel do Sýrie.

Nebylo divu, že ho Kurdové s radostí využili jako vývěsní štít pro média. Sotva se ukázali nějací západní novináři, hned ho stavěli před kameru. Jason to dělal rád. I když ho kvůli tomu ustavičně kritizovali. Ale stále znovu říkal, že práce s médii je důležitá, jedině tak se mezinárodní pozornost upře na kurdský problém. A v tom měl pravdu. Už jen to, že jsem byl tady, bylo toho dostatečným důkazem, neboť i já jsem toho hodně pochopil až díky jeho rozhovorům.

Nebylo fér, že ho někteří kamarádi odsuzovali jako posedlého médii.

Na rozdíl od mnoha jiných, na něž se tyto odsudky hodily, byl Jason totiž fakt tvrďas. Vycházel v noci, uprostřed té nejkrutější zimy, bez čepice a rukavic. Při teplotách pod nulou. Když měl službu, tak nespal ani ve chvílích odpočinku. A ustavičně chtěl bojovat. Pořád chtěl jenom ven, ven, ven. Tak dlouho velitele otravoval, až ho znovu poslali na frontu. Měl jsem pocit, že po jeho boku by bylo o mě dobře postaráno, protože nás spojovaly stejné cíle.

Rychle jsme se dali do řeči.

„Byl jsem delší dobu mimo boj,“ řekl mi. Zrovna se vracel ze špitálu.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Měl jsem hlídku. V noci zaútočili na dům, kde jsme měli postavení. Zasraný dílo. Ze zálohy. Postřelovali nás z minometů. Koupil jsem střepinu.“

Krátce se odmlčel.

„Za to ti šmejdi dostali kulku. Férovej kšeft,“ dodal chladně. Bylo to jistě horší, než líčil. Tak či onak byl na týdny vyřazen z boje.

„Odkud jsi?“ zajímal se. „Jak se jmenuješ?“

„Agit.“

„Agit,“ zasmál se. „Agit, to je jako Jason. Každý se jmenuje Agit.“

Rychle jsme se spřátelili. Oba nás spojoval stejný suchý humor.

„I call you Hans,“ řekl. „Because you're German. Hans Kraut.“ Poklepal mi na rameno. „Hans Kraut. I love it!“

Jason měl s sebou tlumočníka. Malého chlápka, který chodil pořád v civilu, což vypadalo tak trochu zvláštně. Když má někdo v gerilovém táboře civil, tak je to buď nováček, co ještě nedostal uniformu, nebo někdo od zpravodajců. A na rozdíl ode mě ten chlápek vážně nevypadal jako nějaké ucho.

„Pojedeme na hlavní štáb, Hansi Kraute, tam se postarám, abys dostal výstroj a výzbroj a budem se snažit dostat někam, kde se něco děje.“

„Na štáb? A kde jsme teď?“ zeptal jsem se.

„Tohle je jenom přijímací tábor pro nováčky. Štáb je ten velký tábor na protějším kopci,“ vysvětlil.

Když jsme chtěli vyrazit na ten skutečný štáb, zjistil jsem, že mi chybějí peníze. Ohmatával jsem si kapsy u kalhot. Potom jsem prohledal batoh. Nic. Fakt mi chyběla stovka dolarů. V Sýrii to bylo hodně peněz.

Vojáci tady měsíčně dostávají zhruba tolik. Na rozdíl od nás, zahraničních bojovníků. My jsme tenkrát neviděli ani cent. Nyní je to jinak a taky zahraniční jsou normálně vypláceni – v mém případě ale přijít o sto dolarů znamenalo menší katastrofu.

„Jasone, počkej,“ řekl jsem. „Chyběj mi peníze. Asi mi je někdo šlohnul.“

„Jseš si jistej?“ zeptal se.

Věděl jsem, že krádež je tady vážné obvinění. Ale byl jsem si naprosto jist. V mém kontejneru se ubytovali tři noví. A ani jeden nevypadal důvěryhodně. Hlavně ten, co měl hlavní slovo. Takový pomenší chlap s knírem a nakrátko ostříhanými vlasy. Ibráhím, irácký Kurd. Ibráhím mi šel už celou dobu na nervy. Ustavičně po mně chtěl mobil, aby mohl psát esemesky, což by bylo naprosto v pořádku, kdyby s ním pořádně zacházel. Místo toho s ním někde pobíhal celé hodiny a dělal, jako by mu patřil. Jednou jsem jeho ani mobil neviděl celých sedm hodin. Už jsem se bál, že mi ho šlohnul. Kdybych o mobil přišel nebo se rozbil, už bych neměl vůbec žádné spojení se světem.

Přemýšlel jsem, kdy se mi na ty peníze asi tak mohl dostat.

Měl jsem je v kapse kalhot, a ty jsem nechal v kontejneru, když jsem se chtěl v té smradlavé umývárně aspoň jednou osprchovat. Tehdy se to muselo stát. „Co se děje?“ zeptal se ten tlumočník od tajné služby, když sledoval, jak už potřetí vyprazdňuji všechny kapsy.

„Okradli ho,“ prohlásil Jason tvrdě. „To musíme okamžitě vyřešit.“

Svěřil jsem se tlumočníkovi se svým podezřením a on hned svolal velitele a několik mužů, kteří si mé spolubydlící odvedli. „Čekej tady,“ řekl mi. „To vyřešíme.“ Pak se dvěma vojáky zapadl do místnosti, kde mé druhy z kontejneru vyslýchali.

Jason a já jsme si sedli venku na zem. Nemluvili jsme. Vytáhl jsem z kapsy cigaretu a zapálil si. „Do prdele,“ zabručel jsem.

Muži asi po hodině vyšli.

„Mám pro tebe jednu dobrou a jednu špatnou zprávu,“ řekl mi ten tlumočník. „Ta dobrá je, že jsi měl pravdu. Jeden z těch tří má tvoje peníze. A ti zbylí dva o tom věděli a mlčeli. To všechno bude mít pro ně důsledky.“

„A ta špatná?“

„Za žádnou cenu si nemůžou vzpomenout, kde ty peníze jsou. Už jsme všechno prohledali. Ale nenašli. Ještě ne.“

Jasně, nevzpomínají si, hajzlové.

Sice mě šíleně štvalo, že mě tak chladnokrevně obrali, ale na druhé straně mi jich bylo i trochu líto. Věděl jsem, že jsou chudí. Po celý život neměli peníze. Neznali nic jiného než válku, hlad, utrpení – a tohle byla pro ně příležitost. Viděli, že mám moderní smartphone, věděli, že jsem z Německa – a jistě jim taky bylo jasné, že stovka dolarů mě nedožene do existenční tísně. Aspoň v Německu ne. A tak využili příležitost.

Ta věc mě ale stejně znervóznila. Vzal jsem si s sebou jenom pět set dolarů. Teď mi zbyly čtyři stovky. A neměl jsem možnost zajít si někam do bankomatu a vybrat si.

„Co s nimi bude?“ zeptal jsem se.

„Okradli kamaráda. To je nepřípustné. Půjdou na několik dní do vězení. To jim bude ponaučením.“

Přikývl jsem.

„Pojedeme na štáb, hoši,“ řekl Jason. Viděl jsem, jak je neklidný. Patrně chtěl co nejrychleji na frontu a sto dolarů sem nebo tam mu v tom nemělo bránit.

Sjeli jsme džípem z kopce, na němž se nacházel náš tábor, a vyjeli na druhý kopec, který byl opravdu přímo naproti. Tam se nacházel skutečný hlavní štáb. Byl o něco větší a sestával z kamenných domků. Kontejnery tam sice měli taky, ale všechno bylo o trochu příjemnější a uspořádanější. „Jdu si promluvit s vrchním velitelem. Zatím se tady trošku porozhlídni,“ řekl Jason. Já si prošel tábor a brzy jsem objevil místnost s několika počítači.

„Internet?“ zeptal jsem se Kurda, který u jednoho seděl.

„Yes, yes. Go,“ řekl a ukázal mi, ať si sednu. Tak trošku mi to tam připomínalo počítačovou učebnu v mé staré škole. Až na to, že tahle místnost byla na poslední technické úrovni. A to i když jsme v poušti, napadlo mě ještě. Prohlížeč se otevřel a já šel ze všeho nejdřív na Facebook a zveřejnil krátkou zprávu pro přátele:

Stručné prohlášení: Vede se mi dobře, nejsem v nebezpečí! Neodešel jsem napořád, vrátím se. Zatím ale zůstávám tady. Více informací pouze pro rodinu a můj nejužší okruh a pro moji přítelkyni.

Čtyři věty, v nichž jsem hned dvakrát lhal. To není špatná bilance, pomyslel jsem si ještě a skousl si ret. Už napsat, že nejsem v nebezpečí, byla dost opovážlivá dezinformace vzhledem ke skutečnosti, že jsem zrovna dorazil do Sýrie a počítal s tím, že mě ještě dnes pošlou na frontu. A taky jsem nevěděl, zda se vůbec kdy vrátím. Ale momentálně jsem byl fakt v bezpečí a nechtěl jsem nikoho zbytečně zneklidňovat.

Pak jsem navázal kontakt s přítelkyní. Byla zrovna taky online, takže jsme si mohli trošku začetovat. Pokoušel jsem se jí poprvé vysvětlit své důvody. Proč jsem odjel a proč jsem pevně přesvědčen, že tady dělám to absolutně správné. Nechápala to. Byla naprosto vyřízená. Psala mi, že už několik dní nespí a nejí, že je starostí o mě nemocná. Zkrátka a dobře už vůbec nechápe svět. „Proč jsi pryč? Proč jsi jen tak odjel?“ Když jsem to četl, sevřel se mi žaludek. Najednou jsem si uvědomil, co jsem jí provedl. Pochopitelně jsem věděl, že to pro ni není snadné. Ale až do této chvíle jsem vytěsňoval, co pro ni asi znamená, že muž, kterého miluje, odešel do Sýrie. Aniž jí o tom řekl.

„Marie, vzpomínáš si ještě, jak jsem v televizi viděli zprávu o tom nizozemském motorkáři, co taky bojoval proti Islámskému státu?“

„Ano.“

„Tenkrát jsi říkala, že udělal správně. Že je to hrdina.“

„Co je mi do toho blbýho Holanďana? Pro mě za mě si může hrát na hrdinu v Severní Koreji. Já chci svého přítele nazpátek!!!“

Usoudil jsem, že na racionální úrovni se dál nedostanu.

„Vím, že to momentálně nechápeš. Ale věř mi prosím. Nejsem v nebezpečí.“

„Kdy se vrátíš?“

„To nevím. Teď musím jít.“

„Kdy se zas ozveš?“

„Jak jen to půjde. Slibuju. Nedělej si prosím starosti. Miluju tě.“

Vypnul jsem počítač, zhluboka se nadechl a zabořil si hlavu do dlaní.

„Žena?“ zeptal se ten Kurd u druhého počítače a pozoroval mě.

„Žena!“ přisvědčil jsem a začal se smát.

Dodnes nelituji ničeho z toho, co jsem dělal, ale toho, co jsem musel opustit. Bylo mi přítelkyně líto. Taky mi moc chyběla. Neuběhl den, abych na nemyslel na ni a na svého psa.

Ještě jsem se trochu potuloval po základně, až mě nakonec zavolali do malé kanceláře. V ní seděl muž a zakládal mi složku. Musel jsem mu odpovědět na všemožné dotazy: jak se jmenuji, odkud jsem, celou tu byrokracii, před níž si zjevně člověk není jist ani v Sýrii. Ještě si mě vyfotografoval, aby mě mohli identifikovat, kdybych zemřel, a potřásl mi rukou. „Vrchní velitel si s vámi hned promluví. Ale už teď jste oficiálně bojovníkem kurdských Lidových obranných jednotek. Blahopřeji vám a jsem rád, že jste se k nám přidal.“

Nevěděl jsem, jestli nemám zasalutovat, ale určitě by to vypadalo blbě, a tak jsem mu jenom podal ruku a poděkoval.

„Sedněte si ještě do našeho obytného kontejneru, než na vás bude mít velitel čas,“ řekl.

Těch obytných kontejnerů jsem měl vlastně už dost, ale na rozdíl od malého přijímacího tábora si to na hlavní základně zařídili skutečně útulně. V obrovském kontejneru bylo několik pohovek, na podlaze ležely bohatě zdobené koberce a dokonce tam měli i televizi. Zrovna dávali arabskou verzi soutěže Německo hledá superstar. Sedl jsem si na pohovku, vzal si šálek čaje a z mísy na stole si nabídl granátové jablko. Jeden z bojovníků měl na klíně bílou dlouhosrstou kočku a hladil ji. Předla. Celý hlavní štáb byl zařízen jako nějaká vesnička. Bylo tam všechno, co člověk potřeboval. Měli dokonce malý rozhlasový vysílač. Viděl jsem zvukovou kabinu, v níž moderátor živě hlásil aktuální zprávy z fronty. Kromě toho tam byl obrovský zbrojní sklad se všemi možnými ručními zbraněmi.

Krátce předtím než si arabský svět zvolil svoji superstar, zavolal si mě vrchní velitel.

Byla to čest, ten muž byl jedním z nejvyšších velitelů YPG. A vyhradil si na mě skoro hodinu. Vedle něj seděl tlumočník, kterého jsem už znal přes Jasona, a tlumočil nám.

Velitel měl bezpočet otázek. Byly to stejné otázky, na jaké jsem už mockrát odpovídal a na něž budu jistě muset ještě mockrát odpovídat.

Brzy bylo patrné, že jsme si sympatičtí. Zamlouval jsem se mu. Zamlouvala se mu moje upřímnost.

Na závěr mi vrchní velitel potřásl rukou. „Vítejte v Lidových obranných jednotkách, příteli.“

A pak jsem vyfasoval uniformu. Myslím, že byla ženská. Horní díl byl značně úzký a vypasovaný, i když se jednalo o velikost XXL, a kalhoty pro změnu moc široké. No jo, myslel jsem si, hlavně že to sedne. Mám v tom dobrou figuru. I když kvalita těch uniforem je fakt hrozná. Jsou hrozně tenké a ze špatného materiálu. Lidové jednotky si pořizují látku na uniformy samy – a taky je samy šijí. Je to na nich vidět. Všude čouhají samé nitky, zipy jsou levné. Ale co – uniforma přece vojáka nedělá.

Pak nám dali na štábu naposled najíst. Hodně čerstvé zeleniny, bylinky a pochopitelně naan, který nikdy nesměl chybět a který se mi už pomalu začínal zajídat. Zrovna jsme s Jasonem pili čaj, a tu k nám přistoupil jakýsi mladý muž. Mohlo mu být tak dvacet, Kurd, jenž se narodil v Anglii. Jmenoval se Adam. Jasona znal a byl cosi jako překladatel, i když ustavičně říkal, že je náš velitel. Když jsem se Jasona na to ptal, pouze pokrčil rameny.

„Adam je Adam,“ řekl. „Nech ho být, kým chce být.“ Ale ten Adam měl jedno velké plus: vlastní auto. A tím jsme měli pokračovat.

Jeli jsme ke starému vojenskému komplexu poblíž irácké hranice. „Je to přímo na frontě,“ vysvětloval Adam cestou. „Daiš je tam na dohled. Ale žádný strach, je tam vlastně klid. Většinou.“ Podíval jsem se na Jasona, který se neubránil širokému úsměvu.

„Klidu máme už dost, Adame.“

Adam nás zavezl na rozlehlé prostranství kolem velké, rozbombardované strážní věže. Zastavili jsme před třemi bytovkami stojícími těsně vedle sebe. „Dům úplně vpravo je kompletně zaneřáděný a není už obyvatelný. Zbylé dva používáme jako ubikace,“ vysvětloval mi Jason.

„Je to docela útulný,“ dodal ještě.

Zjevně tu už nějaký čas pobyl.

Zavedl mě do nového příbytku. „Neber to jako domov. Ber to jako výchozí základnu,“ řekl a hodil batoh do kouta.

Rozhlédl jsem se.

Jednalo se o tři místnosti: něco jako obývák, ložnice a koupelna. Všechno bylo zařízeno velice spartánsky. V obýváku stála stará, opotřebovaná skříň a stůl se čtyřmi židlemi. Ložnice byla vlastně jen prázdná místnost se čtyřmi rohožemi a několika dekami pohozenými na podlaze. Dokonce jsme měli koupelnu, jenže sprcha nefungovala. Sprchovat jsme se museli o patro níž.

Zatímco jsem se bavil s Jasonem, dveře rozrazil jakýsi dlouhán. „Hey, bro,“ pozdravil Jasona. Pak si sundal sluneční brýle a prohlížel si mě. „Novej?“

„Správný chlap,“ řekl Jason a ukázal na mě.

„Já jsem Agit.“

„Cool, hey, Agit. Já jsem Sean Dick. Ale můžeš mi taky říkat Snakeu.“

Takže Sean Dick. Impozantní typ. Devětačtyřicet, bývalý učitel surfu z Kalifornie a od té doby, co ho opustila o dvacet let mladší přítelkyně, muž v krizi středního věku, který akutně hledá smysl života. Ten smysl našel v Sýrii nebo ho tady aspoň chtěl najít a přihlásil se jako bojovník k YPG. Sean se rozhodl, že potáhne do války. Nebo řekněme to takhle, rozhodl se, že si zahraje na válku. Mluvil jako devatenáctiletý a na uvítanou měl ke mně dlouhatánský monolog „o cestě, jíž musí bojovník jít“. Bylo naprosto nemožné ho přerušit. S ničím takovým se nepočítalo. Pak mi vysvětloval, jak to tady v Sýrii chodí.

„Jak dlouho už tu jsi, Seane?“ zeptal jsem se ho po přednášce.

„Pokud to chceš vědět tak přesně, je to dvanáct dnů a sedm hodin.

Jason jen stěží potlačoval smích.

Jason, Sean, Adam a já jsme tedy měli odteďka bydlet spolu. Docela pestrá parta, pomyslel jsem si. Ale aspoň se dorozumíme.

„Pojď, ukážu ti střechu,“ řekl Jason a vedl mě nahoru. To byl ale výhled. Nebylo odtud vidět jenom ty nekonečné pouštní dálavy, které na mě už jednou tolik zapůsobily, ale i celou frontovou linii. Dala se poznat podle toho, že Kurdové navršili z písku asi metrový val, jenž probíhal po celé linii. Po celém tom valu byla rozmístěna obranná postavení. Navršené pytle s pískem, malé bunkry, staré domy, které bojovníci obsadili.

Přímo za naším valem se rozkládala rozlehlá betonová plocha.

A za ní byl Daiš. Každou silnici, jež vedla přes frontovou linii, tedy přes hranici k Islámskému státu, jistilo kontrolní stanoviště. Bez platných dokladů nemohl nikdo sem ani tam.

Díval jsem se triedrem do dálky. Bojovníky Islámského státu bylo skutečně vidět. Neviděl jsem je jako konkrétní lidi, na to byli příliš daleko, ale vnímal jsem je jako stíny pohybující se po prázdné, pusté pouštní ploše.

Jak jsme tak stáli na té střeše a povídali si, zaslechli jsme najednou jakýsi tupý zvuk.

„Koukni se,“ řekl Jason a vtiskl mi do ruky triedr.

„Nálet.“

Na druhé straně hranice letadla NATO zrovna bombardovala nějaké město. Nic bližšího jsme nerozeznávali, viděli jsme jen temný kouř na obloze.

Odpoledne jsme si prošli okolí. Boje, které zde probíhaly, zanechaly stopy. Strážní věže, bytovky – všechno zasáhly protipancéřové granáty. Železobeton dostal pěkně zabrat.

Ale i byty už měly nejlepší časy za sebou. Okrové budovy byly klasické režimní stavby. Asadova rodina měla zjevně slabost pro béžově omítnutý beton.

Ještě týž den jsme si prošli prázdné byty a pobrali věci, jež by se nám mohly nějak hodit. Četné byty už byly zcela zpustošené a neobyvatelné.

A tak až na hrst baterií byla naše kořist chabá.

Odpoledne jsme se zabývali nezbytnými domácími pracemi. V umyvadle byla díra. A tak jsme si z odříznuté láhve od coly a zbytku hadice udělali odtok a odváděli vodu do sprchy.

K vaření jsme použili společnou kuchyni. Bylo to tam cítit studentskou kolejí. No tedy, dost zaneřáděnou a jetou kolejí. A to zcela bez alkoholu a divokých mejdanů.

Tři patra pod námi bydlela jednotka, která měla na starosti kořistní zbraně. Ti hoši spravovali všechno, co se sebralo Daiši. Celý obývák si zařídili jako zbrojní sklad. Bylo to něco přímo neuvěřitelného. Ležely tam jen tak na podlaze AK-47, americké kulomety, pancéřovky a otevřené bedny s municí.

Prohlížel jsem si zbraně. Byly v žalostném stavu. Často byly zarezlé, měly uraženou pažbu nebo zničený optický zaměřovač.

„Tak už to u nich chodí,“ řekl mi jeden z těch mládenců.

„S tímhle bojují?“ žasl jsem. „Jak je to možné?“ Pořád jsem měl před očima skvěle vyzbrojenou teroristickou armádu, jež děsí média po celém světě.

„Jediný, co uměj fakt dobře, to je propaganda,“ řekl Jason.

„Nejsou to dobří bojovníci. A nemají ani ponětí o tom, co tu vlastně dělají. To poznáš podle jejich výzbroje. A pozná se to na bojišti. Běžej nám jednoduše přímo do hlavní.“

„Mají i dobrý lidi,“ prohodil jeden z mužů od zásobovací jednotky. „V počáteční fázi to byli velitelé od Saddáma, co k nim přeběhli a měli strategický plán, který jim pak docela vycházel. Ale dnes se k nim hrne tolik bojovníků, co nemají vůbec žádný výcvik, co nemají ani ponětí o armádě, zbraních a válčení, takže jsou v podstatě na odpis. Smutný na tom je, že to těm chlápkům vůbec nevadí. Naopak. Čím dřív se nechají odprásknout, tím dřív se dostanou do toho jejich zasranýho ráje, k těm jejich pannám. Je to hanba, že si někdo tak málo cení života.“

Několik dní jsme se zdržovali v bytovce. Ten Adam byl vážně divný chlápek. Nebyl jsem z něj moudrý. Ustavičně někomu volal a nějak mi připadalo, že si dělá jakési kšefty. Dával jsem na něj pozor a on si toho všiml. Zřejmě ho to znervózňovalo a od té doby se potuloval už jenom venku a v bytě s námi skoro nebyl. Až později se mělo ukázat, že mě instinkt neklamal.

Adam, jenž byl sice jenom tlumočník, ale rád si hrál na velitele, byl totiž ve skutečnosti někdo zcela jiný. Byl to takový malý gauner, který kšeftoval ve válečném pásmu. Kvůli tomu kamarády obelhával, podváděl, okrádal nebo se jich nějak zbavoval, aby se mu nemotali pod nohy. To jsem měl později ještě poznat na vlastní kůži.

V bytě jsem jednoho dne dostal zbraň. Svou vlastní zbraň. AK-47 se sklopnou pažbou. K němu mi vydali taktickou vestu se čtyřmi prázdnými zásobníky, tu jsem si hned navlékl. Munice bylo habaděj. Ze všeho nejdřív jsem útočnou pušku vyčistil a pak naplnil zásobníky. Panečku, to byla teď moje zbraň. Byl jsem fakt pyšný. A od té chvíle jsem ji už nedal z ruky.

Na stejném patře jako my bydlel taky jeden Kurd, s nímž jsem se brzy spřátelil. Jmenoval se Ázád. Byl dost vzdělaný a uměl čtyři řeči. Takže jsme mohli dobře komunikovat anglicky. Měl jsem ho rád, protože se mi dost podobal. Byl to taky takový tichý a zdrženlivý typ. Nikdo, kdo by se vnucoval, lidi spíš radši nejdřív sledoval, než si na ně udělal názor. Ázád měl byt jenom pro sebe. Chodil jsem ho navštěvovat. Měl tam psací stůl, hodně knih, opravdovou postel a malé terárium s hadem. Už to bylo divný. Ale zlatý hřeb jeho bytu stál u postele. Ázád byl odstřelovač, snajpr, a měl tři různé odstřelovačské pušky.

Taky jeden dragunov. To byla zbraň! Bezpodmínečně jsem se chtěl naučit, jak se s ní zachází. Ázád mi vyprávěl o svém odstřelovačském výcviku a ukázal mi její hlavní funkce.

Naučil mě, jak se rozebírá a skládá. To je zvláště důležité, když se vám zasekne náboj nebo když ji chcete vyčistit.

„Když jdeš do války, tak je zbraň tvým nejdůležitějším nástrojem. A ten nástroj musíš dokonale ovládat,“ říkal.

Musel jsem dragunov stále znovu rozebírat a skládat, dokud jsem to nezvládl poslepu. Napopáté jsem už neudělal chybu.

„To šlo rychle,“ řekl Ázád. „Máš talent.“

Pak jsme cvičili na sucho.

„Spoušť je dvoubodová. Namáčkneš, lehce to cvakne, při dalším stisknutí vyjde výstřel. Důležité je, aby tlak na spoušť byl rovnoměrný.“

Potom mi ukázal, jak se v optickém zaměřovači vypočítává vzdálenost. Jisté matematické nadání mám, takže jsem to celkem rychle pochopil.

„Agite, máš skutečně všechny předpoklady pro snajpra. Měl by ses pokusit, aby ti dali výcvik.“

Přikývl jsem. Vážně bych byl rád snajprem.

Druhý den za námi přišel ten mladý Němec. Jmenoval se Sebastian a zdálo se, že je to fakt dobrý chlápek. Pouze bylo brzy vidět, že tu pro něj není to správné místo. Byl hubený a vytáhlý. A ještě zatraceně mladý. Tak dvacet. V čem byl problém? Ocitl se tady v Sýrii a mermomocí chtěl bojovat, ale neměl ani zbla ponětí o armádě. I když sloužil v bundeswehru.

Sebastian přišel s děvčetem. S nějakou Katharinou Rosenfeldovou. Byla to Izraelka s kanadským pasem. Zpočátku mě dost nadchla. Vyprávěla nám ty nejdobrodružnější historky a naprosto mi učarovala. Údajně byla pilotka kanadského letectva a zúčastnila se četných tajných misí, o nichž hovořila jen v náznacích, což ve mně vzbuzovalo ještě větší zvědavost. Byla urostlá, velice krásná a v zásobě měla bezpočet příběhů. To se mi líbilo.

Jason si samozřejmě všiml, že jsou pro mě její příběhy napínavé, a někdy během toho večera, kdy jsme se všichni seznámili, si mě vzal na chvilku stranou. „Nenech se jí oblbnout. Ty pilotské historky jsou hodně cool. Ale lež jako věž.“

„Jak to víš?“

Jason se na mě ušklíbl. „Vygoogluj si ji.“

„A co pak?“

„Vygoogluj si ji,“ řekl znovu a vrátil se k ostatním.

Měl pravdu. Už jen letmé hledání na Googlu ji ukázalo ve zcela jiném světle. Kathy, jak jí všichni říkali, nebyla pilotka. Byla to podvodnice, kterou v Kanadě odsoudili na několik let, protože s jednou bandou podváděla staré paní. Dělala to upravenou verzí triku se vnuky. Zavolala těm ženám, vyprávěla jim, že vyhráli v loterii, ale že nejdřív musejí zaplatit daň, než jim vyplatí výhru. Tímto trikem vydělala dost peněz. Odseděla si za to čtyři roky v jednom americkém vězení. A teď byla v našem bytě a vyprávěla nám letecké historky.

Její skutečnou minulost jsem ještě neznal, když mě ona a ten Němec požádali, abych jim předvedl, jak se zachází s kalašnikovem. Sedli si u mě v bytě a já jim nejdřív ukázal, jak se rozebírá a skládá. Vážně to není žádný velký kumšt a Kathy se to taky hodně rychle naučila. Jenom Sebastian byl v tomhle natvrdlej. Prostě nedokázal tu věc dát zase dohromady.

Po sedmém pokusu vztekle popadl díly, třískl jimi o zem a dupal po nich. V té chvíli mi bylo jasné, že s tímhle klukem nechci za žádných okolností spolupracovat.

Nebylo mi tedy nijak líto, když jsem se dozvěděl, že s námi už nebude pokračovat. „Čeká tě výcvik, Agite. A tebe taky trochu akce, Jasone,“ sliboval nám Adam, zjevně měl pro nás v plánu něco konkrétního. „A Seane, tebe taky. Zítra pro vás přijede pickup. Já s vámi bohužel nemůžu, mám jiné povinnosti.“ Měli jsme radost. Konečně se bude něco dít. „Ale než odjedete, hoši... Dejte mi své peníze, doklady a mobily.“ Adam nám dal obálky, ty jsme pak stočili a přelepili. „Vezmu vám to na štáb. Tam to bude v bezpečí,“ řekl. Od této chvíle jsem byl bez muziky, bez peněz, bez ničeho. Ale dávalo to smysl. Kdybych padl, Islámský stát nesmí zjistit mou identitu.

Nazítří přijel vůz, který nás měl vzít na frontu. Zrovna když jsme chtěli nastoupit, surfař Sean si nás ještě jednou svolal dohromady. „Hoši,“ zahájil menší řeč, „teď jde každá sranda stranou. Teď začíná válka. Teď jde o všecko. Pro každého z nás. Teď se ukáže, co je to statečnost, co je to čest.“

Byla to předmluva k dalšímu, nekonečnému monologu, jenž tentokrát nabral heroickou notu. Napadlo mě, jestli se to nenaučil zpaměti z nějakého filmu.

Po dlouhém projevu jsme konečně seděli na korbě. Jason byl fakt nadšený, a když jsme zamířili k frontě, zvedl zbraň do vzduchu a zajásal. Byl to skrz naskrz bojovník. A bojovat chtěl. Možná taky chtěl přehlušit ty patetické řeči surfaře Seana, který zase začal s menším proslovem. Ten chlápek mi šel tak neskutečně na nervy, že jsem se od něj odvrátil a koukal do pouště, jíž jsme jeli vstříc. Ale nebylo tak docela snadné se mu na korbě pickupu vyhnout. Po pár minutách si sedl vedle mě. „Agite,“ řekl a nasadil dlouhou, teatrální pauzu. „Považuju za fantastické, jak jsi soustředěný.“ Nacpal jsem si sluchátka do ucha, přepnul na nejtvrdší metal, který jsem měl v přehrávači a dal ho na maximum.

Dovezli nás do vesnice, již ovládaly Lidové obranné jednotky. Tam jsem měl podstoupit výcvik. Když jsme do té malé osady dojeli, skoro se mi nechtělo věřit tomu, co vidím. Val probíhal přímo vesnicí. Některé domy byly už opuštěné. Ale stále tam ještě žili lidé. Úplně normální civilové. Hned u obranného valu YPG. Kdyby se Daiš jednoho dne dostal přes frontovou linii, rozhodně by je nečekala růžová budoucnost. Nedokázal jsem si představit, jaký život tito lidé vedou. A v Německu mluvíme o existenčních obavách...

Vesnice byla obklopena pouští s vícero většími pahorky. Patrně byly navršeny před dávnými časy. Arabové je používaly jako pohřební mohyly a na svazích si zřídili hřbitovy. Kurdové je změnili v pevnosti. Na vrchol kopce umístili těžké kulomety DŠK, kolem nich navršili val a za ním ještě vykopali zákop, takže se tam mohli bránit na všechny strany.

Uprostřed vesnice stála škola. Kousek stranou radarová stanice. Bojovníci byli ubytováni ve dvou budovách. Jedna pro YPG. A jedna pro YPJ.

YPJ je zkratka pro Ženské obranné jednotky YPG. Jsou to celé brigády složené jenom z žen. U Kurdů byla rovnoprávnost žen jedním z ústředních témat. A to platilo nejen ve společenském, ale i ve vojenském kontextu. Vojenskou emancipaci žen prosadil vůdce Strany kurdských pracujících (PKK) Abdullah Öcalan. Byl přesvědčen, že veškeré společenské poměry plodící nerovnost, otroctví a despocii mají původ v nerovnosti pohlaví. A proto žena musí být zcela rovnoprávná s mužem. To platilo i pro armádu. A protože Öcalan věděl, že v kurdské společnosti je těžké přesvědčit otce, aby nechali jít dcery do války, nastolil jasná pravidla. Milostné pletky byly zakázány a trestaly se vězením. Tohle jednotky YPJ také převzaly od PKK. Ženy se účastnily většinou stejných bojů jako muži, ale byly ubytovány striktně odděleně.

A tak byly ubytovány i ve vesnici, kde jsem měl získat základní výcvik. Na střeše školy mi nejdříve ukázali základy zacházení s hlavními zbraněmi. Jasona a mě vyvedl na střechu jeden voják. Jmenoval se Tárik. Naučil mě rozebírat a skládat DŠK. Montáž sama o sobě je jednoduchá. Kulomet sestává z menšího počtu hrubých částí. Hlavní je obrovská pružina, kterou si lze představit jako předimenzovaný tlumič pérování u vozu. Zacházet s ní není tak úplně bezpečné, protože když uděláte chybu, hrozí vám, že přijdete o prst a možná i o celou ruku. „To všechno jsme už tady měli,“ řekl Tárik. Měl jsem z té věci docela respekt. Nejen ze zbraně, ale i z její konstrukce. Jason a Sean stáli po celou dobu vedle mě a Sean si nedokázal odpustit, aby do toho zase nekecal. „Bacha na prsty, Agite.“

Ve zbylém čase se potloukal někde po vesnici. Výcvik se zbraněmi ho zřejmě příliš nezajímal.

Když jsem pochopil základy, přesedlali jsme na mobilní DŠK, jenž stál v blízkosti fronty – a já si poprvé vystřelil na nepřítele. To byla prda. Ta zbraň měla šílenou sílu. Zpětný ráz mi pulzoval tělem. „Bacha na spoušť,“ řekl Tárik a ukázal na ni. „Je citlivá. Musíš do ní jen lehce ťuknout, tak dáš jenom jednotlivou ránu.“ Udělal jsem, jak řekl. Je to kumšt dát jediný přesný výstřel. Při delší střelbě se hlaveň může vyhnout. Pak už není šance aspoň částečně přesně pálit. S prstem na spoušti máte neuvěřitelný pocit moci. To je něco! „Good job,“ řekl Tárik. Jason si taky párkrát vystřelil a potom jsme vyjeli džípem na kopec.

Tam mě Tárik učil zacházet s těžkým kulometem. Ukázal mi, jak se skládá, jak se mění hlaveň, když se příliš rozžhaví, jak se používá pro potlačovací palbu. A jak se s ním správně míří. Na závěr jsem si ještě směl vystřelit z dragunova. Z odstřelovačské pušky. To byl pro mě zlatý hřeb. Myšlenka na to, že bych se stal odstřelovačem mě naprosto vzrušovala. A poté co jsem v bytě měl možnost absolvovat několik cvičení na sucho, chtěl jsem se ukázat. Možná by to byla teď byla moje velká šance předvést, co umím.

„Počkej chvíli,“ řekl Tárik a zmizel ve škole. Za pár minut se s úsměvem vrátil. S trupem v podpaždí. S takovým tím modelem s otevřeným hrudníkem a vyjímatelnými orgány, jaký se používá v hodinách biologie. Figura měla taky hlavu a dvě paže. „Ať žije škola,“ smál se Jason. Tárik ji umístil do dvousetmetrové vzdálenosti. „Tak ukaž, co umíš,“ řekl a stoupl si trochu stranou. Vzpomínal jsem si, co mě Ázád naučil. Chtěl jsem udělat všecko správně. Podíval jsem se zaměřovačem a zamířil na hlavu. Snažil jsem se zůstat v klidu a stiskl spoušť zcela klidně a plynule a... bum. Trefa. Hlava odletěla. Tárik pro ni došel a přinesl mi ji. „Rozený talent,“ řekl s respektem. Podíval jsem se na hlavu. Skutečně jsem ji zasáhl přesně mezi oči. Jason na mě uznale kývl. Pak jsem si směl z odstřelovačské pušky ještě několikrát vystřelit.

„Uvidíme, jestli se nám podaří sehnat ti dragunov,“ řekl Tárik. „Ale nic neslibuju, tyhle věcičky nejsou standardní zboží. Nejdřív si zvykni na kalašnikov. Ten ti bude bezesporu nejvěrnějším společníkem. Hned ho trochu zastřílíme.“ Dragunov jsem skutečně nikdy nedostal. Ale kalašnikov 47 se mi stal časem nejvěrnějším druhem.

Zatímco střelba na cíl s dragunovem běžela jako po másle, s kalašnikovem jsem nedokázal trefit ani náhodou. „Máš úplně vyhnutou hlaveň,“ konstatoval po chvíli Jason. Zkoušeli jsme ji nějak srovnat, ale k ničemu to nevedlo. Byla na odpis. S touhle zbraní hrozilo, že spíš postřílím vlastní, než že zasáhnu nepřítele.

„Na,“ řekl Adam, který šel zrovna kolem a slyšel naši debatu. „Vem si můj. Já stejně jen tak brzo na frontu nepůjdu.“

Vzal jsem si Adamův AK-47, dobře sedl do ruky. Puška byla řádně seřízená, zánovní a plně funkční. A tady mi zachrání kejhák. To bylo jisté. A hned na první pokus jsem trefil. Po hodině střelby na terč jsem si byl s kalašnikovem naprosto jistý.

„Dobře, příteli,“ řekl Tárik. „Střelec jsi dobrý. Rychle se učíš. Myslím, že budeš velká posila v boji.“

„Děkuju,“ řekl jsem. „A kdy budeme pokračovat ve výcviku?“

Tárik se zasmál. „Nebudem. Už ho máš za sebou.“

To měl být vtip? „To bylo jako všecko?“ zeptal jsem se nevěřícně. „Žádný třínedělní výcvikový tábor? Žádný výcvik v gerilovém boji? Žádné ideologické školení?“

„Ne, ne a ne. To nejdůležitější je, že umíš střílet a zacházet se zbraní. Viděl jsem, že střílet umíš a že dovedeš zacházet dokonce se třemi zbraněmi. Vítej ve válce.“

Jason na mě vážně pohlédl. „Bojovníci YPG dostávají od vojenské akademie tříměsíční základní výcvik. Tam je učí taky taktiku gerilového boje. Boj v zástavbě, plížení, rychlou a prudkou palbu. Pak rychlý ústup a obchvat. Takový věci. Vsugerují protivníkovi, že má co dělat s přesilou. Ale to nebude náš úkol. Toho se už hoši ujmou sami.“

„A co bude naším úkolem?“ zeptal jsem se ho.

„Mířit, střílet, zabíjet.“

Přikývl jsem.

„Ještě něco,“ řekl Jason. „Existuje ještě jedno zlaté pravidlo, které si tady musíš vzít k srdci.“

„A sice?“

„Nebereme zajatce.“

„Jak to myslíš?“

„Když jsi v boji a nějaký islamista se ti vzdá, tak ho zabiješ.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Jestli chceš přežít, tak to udělej. Hodně jich nosí vesty s výbušninami. Když chceš zjistit, jestli je mrtvý, a přijdeš moc blízko k němu, odpálí se. A vezme tě s sebou. Nebo na poslední chvíli odjistí granát. Což vyjde nastejno. Tihle chlápci udělají všechno, aby tě vzali s sebou. Věř mi, kvůli takovýmu svinstvu jsme ztratili už moc dobrých mužů.“

„Nevím, jestli to dokážu. Zastřelit někoho, kdo se vzdává...“

„Žádný kompromisy, Agite. Žádný, pokud chceš přežít.“

Přikývl jsem.

A tak jsem absolvoval výcvik.

V noci nato mě prověřovali naposled. Nasadili mě a Jasona na předsunuté obranné postavení. Jinými slovy jsme měli až do rána hájit val. S tím úkolem se pojila obzvláštní odpovědnost. Jedno bylo jasné: jestliže má Islámský stát zaútočit, tak to s nejvyšší pravděpodobností udělá dneska v noci. A jestliže by se jim podařilo přes nás proniknout do vesnice, můžeme za to my. Takový sebevražedný atentátník mohl napáchat spoustu škody. A zabít množství nevinných. A proto jsem k tomuto úkolu přistupoval odpovědně.

Zaujali jsme postavení ve starém, opuštěném domě přímo u frontové linie. Tam jsme měli v dvouhodinových směnách držet stráž a střídat se ve spánku. Aspoň jsme to tak zamýšleli. Ve skutečnosti jsme však tu noc neměl na spánek ani pomyšlení. Byl jsem sice utahanej jako zvíře, ale při každém zvuku jsem sebou trhl. Byl to nepříjemný pocit, když člověk nemohl dělat nic jiného, než civět do tmy. Dodneška jsem si na to nezvykl. Musíte vědět jedno: někde tam venku je nepřítel. Cítíte se bezbranní, i když jste ozbrojení. Ale to vědomí odpovědnosti se stará o to, abyste se pořád soustředili. Co chvíli jsem sahal po nočním vidění a propátrával planinu před námi. Val se táhl kilometry daleko. Ale každých pár set metrů bylo rozmístěno další obranné postavení. Pocit, že je tu ještě někdo, mě poněkud uklidňoval. Daiš tu noc zachoval klid. Nic se nestalo. Ale já v této krátké prověrce obstál. Kurdové chtěli zjistit, zda jsem skutečně s to vytrvat jednu noc v předsunutém obranném postavení.

Když vyšlo slunce, stáhli nás. Jason a já jsme se šli ještě projít. Chtěli jsme se prostě zklidnit. „Byl jsi dobrej, Hansi Kraute,“ řekl a poklepal mi na rameno.

„Mám divnej pocit, Jasone. Nevím, jestli jsem skutečně pořádně připraven.“

„Připraven na co?“

„No, na to všecko tady. Na válku.“

„Vždyť už v ní jsi, příteli. Ne fakt – byl jsi dobrej.“

„Hovno, ty už máš zkušenosti. Já ani nebyl na vojně.“

„Ty jsi fakt nebyl v armádě?“ zasmál se Jason. „To myslíš vážně?“

„Tehdy jsem se rozhodl proti. Nejsem zelenej mozek. A taky ne nějakej tupej vlastenec. Jsem člověk, co je ochoten sáhnout po zbrani, když je přesvědčen, že je to pro dobrou věc. Ale prostě jsem nechtěl bránit nějakou zem jenom kvůli té zemi.“

„Vy, Němci, vy jste fakt pošahaný.“ Jason se dál smál a živě potřásal hlavou.

Já mlčel a koukal do země. Po chvíli zas promluvil.

„O armádě ale toho víš spoustu. Odkud?“

„Připravoval jsem se,“ řekl jsem. „Člověče, tohle tady není pro mě žádné praštěné dobrodružství, který jsem chtěl prostě jen tak prožít. Věděl jsem, do čeho jdu. Aspoň částečně.“

„Hele, Hansi Kraute, já ti něco povím. A povím ti to z těch vojenských zkušeností, co tak obdivuješ: jsou lidi, co jsou vojáci. A jsou lidi, co vojáci nejsou. Tak je to prostý. Je úplně fuk, jestli jsi byl v armádě dvacet let nebo vůbec. Být vojákem není řemeslo. To se nedá naučit. Máš to v krvi. Anebo taky ne.“

Přikývl jsem.

„A ještě něco, Hansi Kraute, jedno mi věř: Kurdové tě nepustí na frontu, když budou mít pocit, že se tam nehodíš. A kdyby přece jen, tak tu chybu rychle napraví. To nedělají jenom ve svém zájmu, už svou mentalitou dbají na to, aby tě nevystavovali zbytečnému nebezpečí. Pro ně jsi host. Váží si toho, že tady jsi. Ale budou tě co nejvíc ochraňovat. Na jednu stranu je to dobrý. Ale na druhou to často leze na nervy. Lidem, co chtějí fakt bojovat a oni jim v tom brání.“

To jsem měl ještě poznat.

„Člověk se prostě musí osvědčit,“ pokračoval Jason. „Ostatně zcela na rozdíl od našich kamarádů z Islámského státu. Tam ty nejslabší používají jako sebevražedné atentátníky. Tam mají z takových na odpis radost. A to je, kamaráde, to je ten rozdíl.“

„Jaký rozdíl?“

„No přece rozdíl mezi nimi a námi. Mezi dobrým a zlým.“

„A kde je vlastně náš surfař Sean?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

„Asi už přišel o ten svůj zápal, co o něm pořád mluví – a užívá si život na sluníčku. Asi leží někde na střeše a chytá bronz. To je ten rozdíl mezi ním a námi.

Musel jsem se smát.

Když jsme krátce nato procházeli vesnicí, oslovil nás nějaký muž. Uměl trochu anglicky a zval nás na oběd.

„Ale proč?“ zeptal jsem se ho, což bych vlastně neměl. V těchto končinách se laskavost nezpochybňuje. Prostě se přijme. Byl tak trochu dotčený, ale snažil se to nedat najevo. „Z vděčnosti. Jste od YPG. Pomáháte nám. Bez vás bychom... To je přece to nejmenší pozvat vás na oběd. Ostatně jmenuju se Merzad.“

A protože jsme Merzadovy city nechtěli ranit ještě víc, pozvání jsme přijali a šli k němu na oběd.

Merzad měl dům zařízený skromně, přesto bylo patrné, že je zámožnější než většina vesnice. Ale co to znamená být zámožný v takovéhle zemi? V obývacím pokoji byla nízká komoda a na vydrhnuté podlaze ležely všude rohože, na něž jsme usedli. Seděli jsme na zemi a Merzadova paní nám servírovala jeden pokrm za druhým. Měli jsme čerstvý salát, rýži a kuře. Syn hovořil anglicky a tlumočil nám.

„Táta je rolník,“ vykládal. „Má trochu půdy a zvířat. Stačí to na slušné živobytí. Ale víme, že nemáme jistotu, že to tak půjde pořád dál.“ Ukázal ven. Teprve nyní jsem si všiml, že val jim probíhá přímo zahradou. Byl to prostě velký násep z písku a šel jim přes pozemek.

„To je tak šílený,“ řekl jsem. „A proč jste neodešli?“

Většina vesnic ve frontové oblasti byla opuštěná. A v této bylo pravděpodobně víc prázdných domů než těch, kdo v ní zůstali.

„Neodešli?“ rozesmál se otec rodiny. „A kam bysme měli jít? Nemáme kam. Tohle je náš domov. A i kdybychom se ho nakrásně vzdali, jaký v tom bude rozdíl? Když se stáhneme několik kilometrů do vnitrozemí, i tam bude zítra probíhat fronta. My před touhle válkou nemůžeme utéct, protože tahle válka všecko dožene a sežere. Je to jedno. Prostě je to jedno.“

Pohlédl jsem na hostitelovu dceru. Byla to dívka krásná jako obrázek. Hádal jsem jí tak osmnáct nebo devatenáct. Když se někdy Daiš dostane přes tento val, znásilní ji před očima rodičů. Otce, matku a syna zastřelí. Možná ale budou rodinu nejdřív mučit, protože podporovala YPG. Taková pravděpodobnost je dost vysoká. Padl na mě hluboký smutek.

„Jsme rádi, že jste tady,“ řekl syn. „Máme v YPG velikou důvěru. Cítíme se tady relativně v bezpečí.“

Relativně v bezpečí. Jak se dá takhle žít? Jak může člověk po své rodině požadovat takový život? To jsem nechápal. Jako mnohé z toho, co se v této zemi dělo.

„Zůstanete tady déle?“ zeptal se syn.

„Ne,“ odpověděl Jason. „Zítra vyrazíme. Musíme dál.“

Kapitola třetí

Odpoledne přijel pro Jasona, Seana a pro mě pickup a měl nás odvézt na naši první misi. Zatímco jsme seděli na korbě, začal náš učitel surfu ve výslužbě opět upadat do dlouhých monologů.

„Slyšel jsem, že jsi snajperskou puškou trefil tu lepenkovou figurku přímo do nosu,“ řekl a valil na mě oči.

„Nebyla z lepenky, byl to model a já jsem ho trefil mezi...“

„Jasně! Model! Přesně vím, co tím chceš říct, Agite. Byl to svým způsobem model. Jakási hra s realitou. Byla to simulace možností, které tahle válka s sebou ještě přinese.“

„Seane, při cvičné střelbě zasáhl malé torzo do hlavy. Uklidni se,“ řekl Jason. Měl zavřené oči a opíral se hlavou o zadní okénko vozu.

„Ne, ne, ne, Jasone. Já tady nepřeháním. Jenom jsem vám chtěl něco vysvětlit. Abyste něco pochopili. Tenhle výcvik nebyl pro Agita jenom výcvik. Bylo to něco jako iniciace. Byla to zkouška ohněm.“

„Kde jsi vlastně byl celou tu dobu, Seane?“ zeptal jsem se. „Nikde jsem tě neviděl.

„Neodváděj teď řeč prosím, nesnižuj tuhle chvíli, nesnižuj tuhle velkou chvíli. To si nezaslouží.“

„Byl jsi na střeše, Seane?“ vložil se Jason a zasmál se.

„Opaloval ses, Seane?“ přidal jsem se. „Reflektoval jsi samoopalovací procesy jako hru simulace a reality?“

„Hoši, tohle se mi nelíbí,“ ohradil se. „Přál bych si víc vážnosti. Tak či onak, prošel jsi iniciací. A teď společně táhneme do války. S velkou mocí přichází i velká zodpovědnost.“

Významně se odmlčel.

„Seane, to je citát ze Spider-Mana.“

Náš pickup zastavil. Jeli jsme asi půl hodiny podél frontové linie na západ a nyní jsme stáli před velkou, zcela opuštěnou vesnicí.

„Vítejte v pevnosti!“ křikl na nás řidič.

„Takže,“ řekl Sean a naposled se na mě obrátil. „I když to chceš potlačit, teď jde do tuhého. Nezáleží na tom, co se děje a co se bude dít, musíš vědět jedno: Jason a já jsme na tvé straně. Neměj strach. Protože strach vede k hněvu, hněv vede k nenávisti a nenávist vede k utrpení.“

Podíval jsem se mu do očí, abych zjistil, zda to myslí fakt vážně, ale zjevně byl přesvědčen o nevysychajícím prameni své moudrosti. „Díky, Seane,“ řekl jsem klidným hlasem a poklepal ho po rameni.

Seskočil z korby. Jason si mě přitáhl za rukáv. „To bylo z Hvězdných válek,“ zašeptal mi do ucha, obrátil oči v sloup a pak taky seskočil.

Takže pevnost. Vesnici, která už neměla jméno, dobyly Lidové obranné jednotky před dobrými dvěma týdny. Stála přímo na linii fronty a představovala cosi jako poslední obranný val před Islámským státem. Oblast byla kompletně vylidněná. Až na YPG a Daiš tu nebylo nikoho. Před vjezdem do vesnice bylo přímo na linii zřízeno několik obranných postavení. Naše základna jako taková se nacházela uprostřed vesnice ve staré škole. Měla dvě patra a vnitřní dvůr. Kolem školy navršili až po střechu zem. Základna vypadala jako malá pyramida s uraženou špičkou. Kolem školy navíc stála velká zeď, jak je tomu zřejmě zvykem u všech syrských škol.

„Nevím, čím to je,“ začal Jason. „Ale v téhle zemi vypadá každá zatracená škola jako věznice se zvýšenou ostrahou.“

„Koukej,“ ukázal jsem na zeď. „Kolem opevnění vykopali ještě zákop.“

„Tak to už je maximální ostraha,“ řekl Jason.

Do naší pyramidy se dalo vstoupit jenom malým tunelem. Cítil jsem se jako král v hradu. V hradu stojícím uprostřed pouště a obklopeným ujetými pravěkými islamisty.

Nastěhovali jsme se do malé místnosti, bývalé třídy. Na stěně visela tabule a dalo se na ní rozeznat ještě pár matematických vzorců.

„Je tady uvnitř kurva zima,“ nadával Jason. Právě začínal listopad a syrská zima o sobě dávala každou noc znát. Spali jsme zcela oblečení, v rukavicích, botách a zachumlaní do dek. Jinak bychom snad zmrzli. Okna už neměla tabulky, ale byla zvnějšku zamřížovaná, takže země navršená před školou nemohla dovnitř. Mříže se však už prohýbaly a nevypadaly dvakrát pevně. Vypadalo to, že se jednoho dne všechna ta země na nás vyvalí. Jednou se mi zdálo, že Jasona zasypala.

Všude po zemi se válely rohože. Polštáře byly tvrdé jako pytle s pískem. A tak jsem si vždycky smotal bundu a dal si ji pod hlavu.

Zvenčí jsem slyšel štěkat psy. A někdy taky kulomety.

Budovy v okolí školy, normální vesnické domy, byly všechny zaminovány a propojeny kabely. V pevnosti byl mechanismus, kterým se dala celá vesnice vyhodit do vzduchu. To jsem ovšem nevěděli. Jason a já jsme se jenom divili, že po celé vesnici vedou kabely. Náš velitel až po dobrém týdnu usoudil, že by se s námi o tuto malou, ale veskrze relevantní dodatečnou informaci mohl podělit.

Vesnice byla pro nás tabu. Bylo až příliš nebezpečné se v ní zdržovat, protože Daiš vždycky mohl propašovat k obrannému postavení sebevražedného atentátníka. Mezi domy jsme se zdržovali, jen když to bylo nezbytně nutné. Například když jsme museli na záchod. Sanitární zařízení se nacházela za jedním domem trošku stranou od školy. Sean se zásadně zdráhal chodit tam sám. Trval na tom, abychom s ním šli Jason nebo já a hlídali, zatímco bude vykonávat potřebu.

Zabydleli jsme se v té školní pevnosti. Kromě nás tam bylo ubytováno deset bojovnic YPJ a deset bojovníků YPG. Na střeše se hlídkovalo, na dvoře se za dobrého počasí vařilo. Byl tam sud, v něm ustavičně hořel oheň a u něj se všichni hřáli. Tekoucí voda nebyla, jenom malá nádrž na střeše, kterou obden naplnila cisterna. Proud jsme taky neměli. Kuchyní nám byla učebna chemie. Místnost vypadala stejně jako učebny chemie v německých školách. Byla kompletně vykachlíkovaná. V pultu měla zabudované umyvadlo, sice bez vody, ale aspoň jsme měli zhruba pocit kuchyně.

V té pevnosti jsme byli kompletně odříznuti od vnějšího světa. Neměli jsme ani mobilní signál. Prostě jsme nevěděli, co se děje jinde. Jednou měsíčně přijel zásobovací náklaďák se šampony, zapalovači, ponožkami, se vším, co člověk tak potřebuje. A to bylo naše jediné spojení s vnějším světem.

Jason, Sean a já jsme byli zpočátku jediní zahraniční dobrovolníci v pevnosti. Postupně ale přibývali další. Mimo jiné dva Britové a jeden Američan. Ten Američan se jmenoval Marshall a postaral se velice důkladně o to, že se mi jeho jméno bude ještě léta vracet ve zlých snech. Řeknu to rovnou: byl to děsný vůl. Myslel si, že je ten největší tvrďas v téhle armádě. Přitom to byl jenom takový nedomrlý, nafoukaný skřet, co nosil dětskou uniformu, a to všecko chtěl zjevně kompenzovat svými kecy.

Byl to bývalý mariňák. Jeho problém byl v tom, že si nejen myslel, že je pravý chlap, ale taky si myslel, že je nějaká celebrita. Dostal se do jedné reality show na Discovery Channel. Jmenovala se Naked and Afraid, tedy Nazí a vystrašení, a šlo v ní o to, že nahatého mužského a nahatou ženskou vysadí někde v divočině a v ní musejí pár dní „přežívat“. Marshall přežil a to pro jeho už tak vytuněné ego nebylo dobré. „Ten seriál je tam u nás moc slavnej,“ prohlašoval. „Každopádně to byl můj průlom.“ Marshall přijel do Sýrie ve skutečnosti proto, že chtěl Discovery Channel přemluvit, aby o něm natočili dokument.

„Jak opravdový americký patriot hájí v Sýrii naši svobodu“, tak se to mělo jmenovat. Nebo podobně. V čem byl problém? Discovery Channel tenhle chlápek absolutně nezajímal. Možná byl tříčtvrtěhodinová celebrita pro americkou bílou chátru. Ale žádný hrdina. I když by jím tolik chtěl být.

Jedno si však nechal pro sebe. Tu svoji survival show sice přežil, ale musel ji předčasně ukončit, protože ho ovád či co kousnul do koulí. Na týdny byl vyřazen z boje.

Dny v pevnosti byly jeden jako druhý. V zásadně jsme měli dva úkoly: buď jsme sloužili na střeše školní pevnosti, nebo na jednom z předsunutých obranných stanovišť přímo na frontové linii. A tak to šlo týden za týdnem.

Každé ráno za námi přišel dozorčí a prošel rozpis služeb. Rozdělilo se, na kterém postavení se bude sloužit. Služby rotovaly, takže na každého vyšel stejný počet různých směn.

A protože se dlouhé dny nic nedělo, my neútočili na nepřítele a nepřítel neútočil na nás, naplánovali jsme si s Brity a s Američany průzkum.

Z fronty jsme viděli daleko do nepřátelského území. Táhlo se jako širá pustina přímo před námi. Na území nikoho byly jen ojedinělé hliněné domky. A jeden velký kopec. Říkali jsme mu pahorek smrti, protože Islámský stát ho údajně využíval jako těžké obranné postavení. Údajně. Byly to jenom fámy. Nikdo ve skutečnosti nevěděl, jestli ten pahorek je, nebo není opevněný. Dokonce se spekulovalo, jestli tam nemají tank. Nebo jestli tam není zakopaná houfnice.

Před sebou jsme měli výběžky vesnice sahající až do nepřátelského území. Až do té chvíle jsem si nedokázal představit, jak svévolně se dají hranice vést. Jedna část vesnice patřila nám, druhá nepříteli. Bylo to absurdní. Na rozdíl od nás však nepřítel ty poslední, ojedinělé domky neobsadil. Aspoň jsme doufali, že ne. Zbraně jsme měli připravené k palbě. Když jsme přešli linii a nakvartýrovali se do jednoho opuštěného domu, byla tma jako v pytli a zima. Hlava mi to nebrala. Byl jsem na území Islámského státu.

Britové měli s sebou průzkumné kamery s vysokým rozlišením, s nimiž chtěli pořídit fotky. „Odtud ten kopec není vidět,“ řekl jeden z nich. „Musíme dál. K dalšímu domu.“ Ukázal na východ. Skousl jsem si ret. Tady se nesmělo nic zvrtnout. Kurdům jsme o našem plánu neřekli. Pravděpodobně by nám v tom zabránili. Nechtěli nás vystavovat žádnému zbytečnému nebezpečí a takový průnik, i když jen tajný, je jednoznačně nevypočitatelné riziko.

Plazili jsme se k dalšímu domu. Pulz jsem měl šíleně zrychlený. Maximálně jsem se soustředil.

„Tady je to dobrý?“ zeptal se Jason.

„Jo, paráda,“ odpověděl jeden Brit a umisťoval aparát.

„Tak co?“ vyzvídal Marshall. „Je to houfnice?“

„Ticho. To zjistíme, až budeme v táboře,“ sykl jsem na něj.

Marshall byl neuvěřitelný blbec. To vážně chtěl za nepřátelskou linií provádět vyhodnocení mise? Co je to za člověka?

„Máme to. Padáme,“ řekl Brit po pár minutách, které mi připadaly jako poloviční věčnost.

Pomalu jsme se stahovali. Ten domek jsem opustil jako poslední. Šli jsme těsně při domovních zdech, aby nás neobjevili. A zvládli jsme to. Nevšiml si nás ani snajpr, ani nikdo z obyčejných vojáků. Když jsme byli na naší straně, poprvé jsem si troufl si pořádně vydechnout. Po celou dobu jsem na té dlouhé trase tajil dech, protože jsem měl panický strach, aby nás někdo nezaslechl. Když jsme se dostali do pevnosti, celá tíže té noci ze mě a z ostatních spadla. Navzájem jsme se poplácávali a objímali se. „Tak probíhá řádný průzkum,“ radoval se Jason.

„No tak, ukaž nám ty fotky,“ řekl Marshall. Na pahorku nebyl tank ani houfnice. Ale jasně jsme viděli, že je obsazen. Navíc tam měli kulomety DŠK. Asi kilometr za kopcem bylo menší palebné postavení. Podívali jsme se na fotografie důkladněji.

„To je obytný kontejner, ne?“ ptal se nás Marshall.

„Ne,“ řekl Jason. „To je kryt. A před ním násep. Bude zatraceně dobře opevněnej.“

„Trošku to zvětši prosím,“ požádal jsem Brita.

Chtěl jsem vidět Daiš. Chtěl jsem se někdy podívat nepříteli do očí. Ale bojovníci se nedali rozeznat. Viděl jsem jenom šedé stíny.

„Dejme ty fotky veliteli,“ řekl Jason. „Pro dnešek by to stačilo.“

O pár dní později se Jason, Marshall a Britové vraceli na štáb. Chtěli tam dohodnout nějaký obchod s jednou organizací. Myslím, že šlo o dodávku nových dronů a nočního vidění. Já zůstal v pevnosti se surfařem Seanem. Nevěděl jsem, jestli mi jde na nervy víc on, nebo Marshall. Ale vždycky když Marshall s něčím vyrukoval, Sean převedl, jaký má v sobě negativní potenciál.

Jednu noc jsem měl s tím naším surfařem službu na jednom předsunutém stanovišti. Jako obyčejně jsme zalezli za násep, namířili kalašnikovy směrem na nepřítele a čekali, až se něco bude dít.

A pak se rozpoutalo peklo.

Kurdové začali bez předchozího varování ostřelovat pahorek smrti. Pálili na něj ze tří mobilních DŠK s explozivní municí, naši odstřelovači se snažili vyřazovat nepřátele. Oblohu ozařovaly světlice. Noc se zahalila do ohnivě rudého světla, Bylo to všechno tak neskutečné. Staccato kulometů a výbuchy raket přehlušovaly útočný pokřik.

Ležel jsem v našem zákopu a pozoroval ohňostroj, který odpalovali ze všech možných stran.

A potom Daiš opětoval palbu. To byl tedy můj první opravdový palebný boj. Popadl jsem kalašnikov a několikrát vystřelil na nepřátelské území. Jen tak pro zahřátí. Pak jsem zamířil do tmy před sebou. Kdyby teď měl Daiš zaútočit, museli jsme se bránit. Byl jsem zcela soustředěný. Ale jaksi jsem byl i vnitřně uvolněný. Na tuto chvíli jsem čekal. Odjel jsem do Sýrie, abych bojoval. Teď na to došlo. Blížili se dva muži. Plazili se k nám a zahájili palbu. Sean a já jsme ji opětovali. Stříleli jsme do noci. Tam, kde jsme odhadovali, že jsou. Potom byl zas klid. Dostali jsme je?

„Fuck! Tady zařvem“! bědoval Sean. Byl totálně pryč s nervy. „Ti parchanti nás s ledovým klidem převálcujou.“ Domníval se, že každou chvíli na nás zahájí masivní útok.

„Seane, klid. To my útočíme. Ne oni.“

On mě však vůbec neposlouchal. Jeho nervozita stále víc přecházela v holou paniku. Snažil jsem se ho nebrat na vědomí a díval jsem se dál do noci, kterou stále znovu osvětlovaly světlice. Prst jsem měl na pojistce.

„Agite! Agite... Agite!“

„Sakra co je, Seane?“

„Přesuň se o kus dál na východ, bude to lepší.“

„Ne, to neudělám, východní křídlo je dobře zabezpečený, tenhle úsek ale vůbec. Co tě to napadá?“

„Agite, to je rozkaz. Na nějaký hrátky tady nemáme čas.“ Ten chlap byl fakt neskutečný. Ani v situaci, kdy jde o holé přežití, se nedokázal ovládnout. I když ležíš v tom nejhlubším zákopu a nepřítel už do tebe šije – Sean ti dokáže lézt stále víc na nervy.

„Odkdy mi tady velíš?“

„Agite! Já mám bojový zkušenosti!“

„Jsi jen blbej učitel surfu, Seane! A teď zpátky do postavení, nediskutuj a drž hubu!“ okřikl jsem ho. Měl jsem ho fakt plný zuby.

Sean zaujal bojové postavení, jak jsem mu řekl. Několik minut mlčel. Pak tiše řekl: „Strategicky by to ale bylo lepší.“

„Hubu drž, Seane!“

Po půlhodině bylo po všem. Rázem zavládlo ticho. A tma. Žádné světlice, žádná střelba, žádný měsíc. Oči si opět musely zvykat na tu naprostou tmu. Zůstávali jsem na svém postavení. Sean byl dál extrémně napjatý, mně se srdeční tep zvolna normalizoval. Někde v poušti štěkal pes.

Sean vyskočil a vytáhl zbraň. Neobrátil se však směrem k nepříteli. Mířil přímo na naše území. Přímo na pevnost.

„Všechno pod kontrolou,“ řval do ticha. „To nebyl Daiš.“

„Ne, Seane, byl to pes. A míříš přímo na pevnost.“

Rozbolela mě hlava. Po pár minutách si ke mně přidřepl. „Já věděl, že je to náš směr. Ale myslel jsem si, že nás Daiš obešel a zaútočí zezadu,“ řekl.

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Agite, poslyš. Musím dát odpočinout očím.“

Já to prostě nedokázal pochopit. Chtělo by se mi smát, kdyby to nebylo tak smutné. „Seane, jsi tady na stráži, nemůžeš přece...“ Zarazil jsem se. „Jo, odpočiň si trochu,“ řekl jsem nakonec.

Tak aspoň bude držet hubu.

Ta záležitost se Seanem se pomalu začínala vymykat kontrole. Nazítří jsme opět museli sloužit spolu. A zase se choval neskutečně blbě. Byla půlka listopadu a noc byla opravdu mrazivá. Měli jsme sloužit v jednom starém hliněném domě. S námi tam byl ještě jeden Kurd. Vždycky jeden spal, dva hlídali. Ale po včerejšku byl Sean naprosto mimo. Neměl chuť držet stráž a pořád remcal.

Připomínal jsem mu jeho slovy povinnost a velkou odpovědnost a celý ten patetický krám, o němž po celou dobu mluvil. On ale jenom mávl rukou. Když si Kurd šel lehnout, zaujal jsem postavení mimo budovu. Sean měl službu u okna. Tu noc jasně svítil úplněk, takže venku bylo velice dobře vidět. Dřepl jsem si na verandě a s chutí bych si zakouřil, ale kdyby měl Daiš snajpra s termovizním zaměřovačem, pak by v tomto případě kouření skutečně zabíjelo.

Držel jsem se ve stínu domu a byl zticha. Asi po hodině jsem se vrátil dovnitř, abych se vystřídal se Seanem. Nechtělo se mi věřit vlastním očím. Sean ležel vedle Kurda. A spal.

„Kamaráde, co je s tebou?“ zeptal jsem se, zacloumal s ním a probudil ho. Od toho dne jsem si zvykl ve službě nespat ani ve chvílích odpočinku. Vždycky jsem byl vzhůru. Nedokázal jsem se zkrátka smířit s pomyšlením, že mě vzbudí nějaký hajzl z Islámského státu, protože ten, co měl dávat pozor, se na to vybod. Od toho dne jsem s naším přítelem surfařem už nepromluvil ani slovo.

A pak přišel třetí den a Sean se skutečně zcela pominul. Naštěstí jsme tentokrát nesloužili spolu. Měl jít na patrolu s několika Kurdy. Asi za hodinu jsme s Jasonem viděli, jak náš přítel surfař chvátá k základně.

Hoši se už totiž vrátili. A Marshall mi hned ráno hrdě ukázal dragunov, který dostal na štábu. Den tedy začal už tak na levačku.

„Co je to tam?“ zeptal se Jason. Seděl vedle mě na střeše. „Nějaký útok ze zálohy?“

Zapálil jsem si. „Ne, typickej Sean.“ Dnes už mnou vážně nemohlo nic otřást.

Viděli jsme, jak za bývalým učitelem surfu běží jeden Kurd z našeho oddílu.

Došlo ke kontaktu s nepřítelem, a Sean se, místo aby střílel, rozhodl, že nechá svoje lidi za zády a poběží do tábora. Útěkový reflex měl vyvinutý dobře, to se mu musí nechat. Kurd jenom lapal po dechu.

Od této noci už Sean nesměl nikdy na stráž. Jistě sám pochopil, že tady není pro něj to správné místo. O pár týdnů později Sýrii opustil.

Vychutnával jsem si noci, kdy jsem nemusel do služby. To jsme si sedli s děvčaty z YPJ u ohně a povídali si nebo zpívali. To Kurdové rádi. Jsou nesmírně muzikální. Zatímco Daiš nás chtěl v noci zastrašit tím svým voláním „Alláhu akbar“, oni mu čelili lidovými písněmi. Zpěv byl pro Kurdy velice důležitý. Byl součástí stmelování kolektivu.

Mně bylo vždycky strašně nepříjemné zpívat před jinými, ale oni mě stejně ukecali a tleskali mi ke zpěvu a bylo jim naprosto fuk, že jsem netrefil ani tón, protože nešlo o to, zda někdo zpívá dobře nebo špatně. Šlo o to, že se prostě zapojí. Že je součástí společenství.

Zvlášť se v tom angažovaly ženy. V jakési bitvě ukořistily buben a nyní ho střežily jako oko v hlavě. Neexistovalo posezení u ohně, aby ten buben nepřišel ke slovu.

Já tuhle otevřenou a bratrskou atmosféru miloval. Tuhle táborovou romantiku. Byly to ty řídké chvíle v Sýrii, kdy se dalo zapomenout, že existují lidé, kteří na něčí hlavu vypsali odměnu. Nikdy jsem kloudně nepochopil, jak lidé v Sýrii s tímto ustavičným vědomím nebezpečí můžou žít. Vědí, že tam venku jsou ti nejhorší zabijáci, a že když se ukážou, tak půjde fakt do tuhého. Kurdové se tím přesto nikdy netrápili. Naopak. Pořád se smáli, zpívali nebo pili čaj.

Časem si člověk na nebezpečí přirozeně zvykne. Ale bez ohledu na to, jak moc jsi uvolněný, přesto ti nějaký hlásek v hlavě říká, že si pořád ještě uvědomuješ riziko, že se kdykoli může něco stát. Možná je ten hlásek v hlavě to, čemu se říká pud sebezáchovy.

Nejhezčí ale byl ten kamarádský duch. Románky mezi bojovníky a bojovnicemi byly přísně zakázány a Kurdové to brali nesmírně vážně. Neexistovaly žádné blbé balicí hlášky ani přehnané pokusy o flirt. Vládlo prostě kamarádství. Pro mě to bylo úžasný. Byli tam lidi, kteří si ještě cenili cti a slušného chování.

Pouze Marshall s tím měl vždycky trochu problém. Byl strašně na ženský a bylo na něm patrné, jak je pro něj těžké držet se před hostiteli na uzdě.

„To děvče,“ pošeptal mi jednou tiše u ohně. „Avesta, ta by fakt stála za hřích.

„Já bych se po ní tak okatě nekoukal,“ poznamenal Jason.

„A proč ne?“ zeptal se Marshall.

„Protože určitě moc nestojíš o to, abys dostal kalašnikovem do ksichtu.“

Marshall lehce zrudl a zahleděl se do země.

Nikdy by mě nenapadlo některou z těch dívek balit. Nikdo z nás by to neudělal. Byl by to taky špatný nápad, protože bychom hned museli pryč. V tom byli hoši neúprosní.

Co na mě u Kurdů vždycky moc zapůsobilo, byla jejich tolerantnost. I to jsem se naučil u ohně cenit. Jason byl zapálený zastánce kapitalismu. Hodiny a hodiny debatoval s Kurdy o přednostech a záporech západního ekonomického systému. A bez ohledu na to, jak divoká ta diskuse byla, na závěr všichni společně popili čaj, společně se hřáli u jednoho ohně a hleděli na tutéž jasnou, hvězdnou oblohu. Kurdům bylo zkrátka úplně jedno, jakého je člověk náboženství nebo jakou ideologii zastává. Zajímalo je pouze to, zda jsi dobrý, nebo špatný člověk. Zda máš čisté, nebo zkažené srdce.

A přesto jsem si za těch věčně dlouhých diskusí s Jasonem něco uvědomil. Bojovníci YPG byli valnou většinou přesvědčení socialisté. Když na Západě mluvíme o socialismu, máme před očima krach sovětského plánovitého hospodářství. U nás skutečně všechny pokusy o implementaci socialismu selhaly. Jenže socialismus je mnohem úže spjat s kurdskou kulturou než s evropskou nebo americkou mentalitou. Kurdové se už pro svou bídu dělí o vše, co mají. Jinak by vůbec nemohli přežít. U nich neexistují přísné vlastnické poměry, na nichž my tolik lpíme. U nich se tak jako tak všecko dělí, a to nikoli proto, že je to dogmatem nějaké ideologie, ale protože to patří ke strategii přežití.

Vždycky jsme tam hodně hovořili o Islámském státu. Spojoval nás jasný obraz společného nepřítele, ale názory, jak mu čelit, se lišily. Byli tam lidé, kteří cítili k Daiši tak extrémní nenávist, že by ty chlapy nejradši umučili.

To nebyl můj svět a taky to nebyla moje představa spravedlnosti. Já chtěl Daiš zastavit. Byl jsem taky připraven Daiš zabíjet. Ale pro mě ti bojovníci Islámského státu už platí svou smrtí. Trofejní fotografie, na nichž pózují u hromad mrtvol, jsem považoval za hnus. Taky bodycounts, tedy počítání lidí, které už člověk zabil, bylo pro mě prostě nepřijatelné. To nesmělo být. Byli jsme ve válce, ale i ve válce má existovat něco jako slušnost, již si musí člověk zachovat.

Ale na druhou stranu jsem taky neprodělal to, co zdejší lidé. Pro ně byl Islámský stát víc než jen nepřítel. Každý tady znal někoho, kdo znal někoho, kdo měl s Islámským státem nejméně jeden osobní drastický zážitek. Mučení, vraždu, znásilnění. Seznam ukrutností by byl dlouhý.

Měli jsme takový malý rituál. Po každé noční službě jsme si ještě prošli hlavní ulici podél valu a hledali IED. Improvised explosive device. Tedy podomácku zhotovené bomby nebo nášlapné miny. Těmito malými zbraněmi, které patrně patřily k tomu nejstrašnějšímu, co válka přinášela, byl Islámský stát přímo posedlý. Existovaly různé druhy improvizovaných výbušných zařízení, takové, jež se zahrabaly do země a explodovaly při kontaktu, takové, které se odpalovaly na dálku, a také sofistikovaná zařízení s vysoce citlivou roznětkou. Ta fungovala na principu dveří do supermarketu. Člověk na ně ani nemusel šlápnout, stačilo se jen přiblížit. Jako u dveří do supermarketu, jež se automaticky otevřou, když k nim dojdete na určitou vzdálenost. Tyhle zrádné nálože nic netušící oběť kompletně roztrhaly. Nejen vojáky, ohrožovaly i civilisty a děti, co měli o pár měsících později toto území opět osídlit.

Islámský stát s těmito oběťmi vědomě počítal. V jeho ideologii bylo beztak jedno, zda je někdo voják nebo civilista: kdo se nepřidá k Islámskému státu, je nepřítel. Tak prostinké bylo uvažování džihádistů. A tak zaminovávali kompletně opuštěné vesnice – vědomi si toho, že jednoho dne budou opět osídleny. Každý mrtvý nepřítel představoval v jejich očích o jednoho méně.

Islamisté často proklouzli přes frontovou linii a pokládali na naši silnici nálože. O tom svědčil v neposlední řadě bezpočet vyhořelých vozů vroubící v pravidelných intervalech její okraj.

Američané tyhle věci obzvláště nenáviděli. Jako americký voják, který věděl, co se dělo v Afghánistánu, je z toho člověk traumatizovaný, jak říkal Jason. „Mám víc než dost přátel, co dneska běhaj s pahýly místo rukou. Tálibánci v Afghánistánu nastražovali IED stejně tak často jako tihle čubčí syni.“

Ale s minami pracovaly i Lidové obranné jednotky. Ovšem jen velice, velice zřídka, a když už, tak v cílených akcích. Sám vím jenom o případu, kdy zaminovali jednu opuštěnou vesničku, která ležela mezi frontovou linií. Kurdové věděli, že Daiš chystá ofenzivu a domy použije při ústupu. Mohli jim tak připravit léčku. Ale taky se postarali o to, aby se aktivní miny po boji zneškodnily. Totéž dělali, když nazpět dobyli nějakou vesnici. Než se civilisté směli opět nastěhovat, prohledali ji, jestli v ní nejsou nálože.

Obrazy z našeho jitřního rituálu se mi vryly hluboko do paměti. Ta chvíle, kdy vyšlo slunce a celou pouštní krajinu před námi zahalila hustá mlha, působila vždy takřka snově. Vzduch v tu denní dobu měl osobitou příchuť. A veškerá tíže noci, odpovědnost, jež nám ležela na bedrech, postupně odpadala, ačkoli jsme stále ještě byli ve střehu.

Když jsme takhle provedli obchůzku, posadili jsme se na dvoře školy a popíjeli s ostatními čaj.

Možná se dá krása světa plně pochopit teprve tehdy, když se s ní setkáme v prostředí utrpení a hrůzy. Každopádně jsem nikdy předtím neviděl tak překrásné východy slunce. A vědomí, že jste tu přežili další noc, každý ten východ slunce ještě umocňovalo. A pak společně sedět a pít čaj – to byly pro mě chvíle naplnění.

Naši malou jednotku jsme měl rád, pouze velitele jsem nemohl vystát. Působil vždycky naprosto nezúčastněně, lhostejně, a zdálo se, že se nijak zvlášť nezajímá, jak se mužstvu vede. V prvních dnech jsem se ho pořád ptal, kde si můžu vyprat. Jenom pokrčil rameny a ignoroval mě. Po čtrnácti dnech mě to jeho mlčení tak nakrklo, že jsem do něj hučel tak dlouho, dokud neobrátil oči v sloup a nenařídil někomu, aby mě dovedl do umývárny. Zjevně mi rozuměl mnohem líp, než se zdálo. Umývárna byla až na samém konci vesnice. Byl to obyčejný dům, který však měl koupelnu a funkční boiler. Voda se ohřívala naftovými kamínky. Poprvé po dvou týdnech jsem se sprchoval. Pak jsem o naší umývárně řekl Jasonovi, taky neměl tušení, že je tu něco jako improvizované sprchy.

Jedné z těch mnoha a pořád stejných nocí, kdy jsem měl hlídku, se koncem listopadu něco stalo. Stál jsem venku a měl noční službu se dvěma Brity a jedním Kurdem na obranném postavení před frontou. Zatímco Britové zrovna spali, Jiro a já jsme hlídali. Jiro stál na svém místě na verandě domu. Já byl uvnitř a sledoval val oknem. Tu jsem zaslechl tupý zvuk. Nebyl to výstřel, spíš jako by někdo upustil pytel s pískem. Nedokázal jsem si ten zvuk nijak zařadit. A tak jsem natáhl závěr a reflexivně se kryl.

„Jiro! Jiiiro! volal jsem šeptem kurdského kamaráda. Ale neodpovídal. A oknem jsem ho taky neviděl.

„Do prdele,“ šeptal jsem si. Šel jsem do dřepu a přesunoval se ke dveřím s kalašnikovem připraveným ke střelbě. „Jiiiro,“ volal jsem ho znovu šeptem. Nic. Žádná reakce. Doplazil jsem se ke dveřím a najednou jsem kurdského kamaráda viděl ležet na zemi. Co se to tady do prdele děje? Osahal jsem ho. Ještě žil. Dýchal. A mundúr měl vlhký od chladu. Zavolal jsem ty dva Brity. Jistili nás. „Jiro, co se sakra stalo?“ Třásl se a snažil se promluvit, ale nedostal ze sebe ani slovo. „Dávejte na něj pozor,“ nařídil jsem Britům a uháněl k druhému domu, kde sloužily dvě ženy od YPJ.

„Heval ne baş,“ vyhrkl jsem, což znamená tolik co „kamarád ne dobré“. Okamžitě zareagovaly a přivolaly vysílačkou posilu. Pro Jira přijel vůz. Mládenec byl podchlazený. Něco takového může skončit i smrtí. Neměl spodní prádlo, jenom tenký kabátek. Všiml jsem si toho, už když jsme spali, přisunul se ke mně, třásl se. Přepustil jsem mu kus deky.

„Dobře že jste byli tak pozorní a reagovali. O čtvrt hodiny déle a bylo by po něm,“ řekl saniťák.

Jednoho dne se ukázal Frank Sinatra. Samozřejmě to nebyl opravdový Frank Sinatra, ale Jimmy, jak se ten šestašedesátiletý Kanaďan ve skutečnosti jmenoval, měl k té hudební legendě dost blízko. Ten chlápek byl prostě neskutečný pěvecký talent, a vždycky když jsme seděli u ohně a on zanotoval nějakou píseň, i Kurdům poklesla čelist. A Kurdové skutečně nekladli žádný zvláštní důraz na to, jak někdo zpívá. Ale Frank Sinatra byl navíc prima chlap, velice vzdělaný muž, s nímž se dalo báječně povídat. Byl to učitel angličtiny v důchodu, který taky žil a učil nějaký čas v Berlíně. Důchod však pro něj nebyl. Frank Sinatra měl zjevně problém se stárnutím. Vyprávěl nám o své o dvacet let mladší přítelkyni, jež ho před pár měsíci opustila, načež upadl do hluboké krize.

Procestoval celý svět, aby na ni zapomněl, ale nenacházel klid. Chtěl dát životu na stará kolena ještě nějaký smysl. A pak se přidal k YPG.

„To radši zemřu kulkou, když budu bojovat za správnou věc, než cestovat po světě a změnit se v přízrak,“ řekl jednou, a na ta slova už nikdy nezapomenu. Imponovalo mi to. I proto, že jsem se do jeho strachu dokázal tak dobře vžít. Ale u Franka Sinatry tu bylo ještě něco jiného. Nikdy o tom nemluvil, ale určitě jsem si to nenamlouval. Pozoroval jsem na něm, že ho zmáhá znovu a znovu těžká melancholie. Byl to sice člověk, který si rád užíval života, ale zároveň ho sžírala latentní touha po smrti.

Byl to velký chlap, štíhlý a bělovlasý. Věk byl na něm znát, dokonce možná vypadal i o pár let starší než ve skutečnosti, ale fyzicky byl ještě zcela fit.

Když jsem pobýval v pevnosti, naučil jsem se sám od sebe vyšívat. Měli jsme spoustu volného času a dostatek textilu, a tak jsem se do toho jednoho dne dal.

Nejdřív jsem si vyšil nášivku s umrlčí lebkou. Jako šablonu jsem použil nášivku amerických Rangers a doprostřed vyšil lebku s rudýma očima a s průstřelem. Bylo to stejně marciální jako tahle válka. To logo se mi líbilo. Vyšil jsem si ho taky na potah pažby.

Frank Sinatra u mě často seděl a přihlížel. „Víš ty, Agite, dneska večer promluvím s Jasonem. Nesmí ti už říkat Hans Kraut. Od této chvíle jsi pro nás už jen Hans Schneider.“ Schneider je německy krejčí.

Musel jsem se smát. „Pro mě za mě. S tím se dá žít.“

Ale že se Hans Schneider skutečně stane mou druhou přezdívkou, to mě nenapadlo.

Zní to absurdně, ale ze všeho nejvíc mě štvalo, jak Kurdové zacházejí se psy. Může to znít uhozeně, protože to píšu s plným vědomím, že jsem byl na jednom z nejbrutálnějších bojišť světa. A že na druhé straně frontové linie docházelo k válečným zločinům, které přesahovaly veškeré představy o zvrácenosti. Ale i tak. Možná to bylo tím, že jsem tolik postrádal rodinu a že můj pes byl rozhodující součástí rodiny a že jsem tu touhu promítal na místní zvířata. Možná to byl taky můj smysl pro spravedlnost, jenž se obzvláště hlasitě ozýval vždy, když se týrali bezbranní tvorové.

Psi to měli u Kurdů těžké. V arabské světě je považují za nečisté. Nikoli náhodou lze nadávku „ty pse“ předčít jedině urážkou matky. Když se pes někomu motá do cesty, tak ho zastřelí. A v Sýrii se psi motali do cesty často. Byli to napůl divocí, toulaví psi, žádná klasická domácí zvířata. Hrabali se v odpadcích, obletovaly je mouchy a byli špinaví a zablešení. Když se někomu připletli pod nohy, tak je odkopl. Když mu vadili už moc, zastřelil je.

Když někdo chtěl dát jasně najevo, aby psa nezastřelili, protože má majitele, tak mu surově uřízl nožem uši. Bolelo mě to, když jsem se na to díval.

Už několik týdnů jsme se přesto přátelili s jedním toulavým psem. Byla to fenka a říkali jsme jí Zeta. Vždycky se zdržovala v těsné blízkosti základny a byla hrozně přítulná. Aspoň k Jasonovi, Marshallovi a mně. Jakmile však zahlédla Kurdy, utekla. Měla jemný cit pro přítele a nepřítele. Když za námi večer přišla, sedli jsme si s ní před dveře a trochu ji krmili zbytky.

1. prosince 2014 přišel Jason do ložnice a vzbudil mě. „Agite, vstávej. Něco se stalo.“ Pomalu jsem otevřel oči.

„Co je?“ zamumlal jsem ještě v polospánku.

„Pojď,“ řekl mrazivě. Takhle mluvit jsem ho ještě neslyšel. Poplašilo mě to. Okamžitě jsem vstal a šel za ním. Takového jsem ho ještě neviděl. Oči měl zarudlé, skousával si ret a byl skoupý na slovo. Zavedl mě k umývárně a ukázal na otevřené dveře záchodu.

„To ne!“ Nechtělo se mi věřit vlastním očím. „Řekni mi, prosím tě, že to není pravda.“ Sevřelo se mi hrdlo.

„Prostě ji chladnokrevně odpráskli.“

Někdo totiž naši fenku oddělal a potom ji hlavou napřed strčil do záchodu. Taková zbytečnost, bestiálnost. Chtělo se mi brečet. Tady v Sýrii jsem ještě nikdy neměl tak blízko k slzám.

Jason mě objal. Sebralo ho to stejně jako mě. Sakra, nechtěl jsem se rozbrečet kvůli nějakému psu, ale tohle byl náš pes a tohle bylo strašný svinstvo. Pak přišel i Marshall. Když to viděl, rozběsnil se. „Já to hovado dostanu,“ zařval a rozběhl se na dvůr školy, kde zrovna seděla většina našich spolubojovníků a pila čaj.

„Marshalle, zachovej klid,“ křikl jsem a rozběhl za ním.

„Kdo z vás to byl?“ osopil se na ně. „Kterej sráč toho psa zastřelil?“

Ženy a muži byli najednou zticha jako pěna. Takhle Marshalla ještě nezažili. Hlavu měl brunátnou a řval jako smyslů zbavený. Chtěl jsem ho zklidnit, ale vřelo to ve mně hněvem a vztekem stejně jako v něm.

Viděl jsem, jak si Kurdové něco šuškají a jak se jeden schovává za ostatními.

„Ty!“ vykřikl jsem. „Tys to byl, co?“

Ten chlápek se jmenoval Goran. Takový rozložitý, tupý typ. Neuměl ani slovo anglicky. Ale velice dobře rozuměl, oč tu šlo.

Ostatní Kurdové se nás snažili uklidnit. Vážně nechápali, proč se tak vzrušujeme. Sice si všimli, že toho psa máme rádi, ale byl to pro ně konec konců pořád jenom pes.

„Proč jsi to udělal?“ řval teď Jason na Gorana, který se dál schovával za ostatními. „Proč? Proč?“

Goran naznačoval, že ho kousla. Taková blbost. Zeta by nikdy nikoho nekousla. Spíš by utekla. Tomu hajzlovi se prostě zachtělo zastřelit nějakého psa. Byli jsme vzteky bez sebe. Chybělo málo a šel jsem k němu a jednu mu ubalil. Ale drželi jsme se zpátky. Věděli jsme, že až tak daleko zajít nesmíme.

Uvědomili jsme si, že dál diskutovat nemá smysl. Odešli jsme. A pohřbili ji na kraji vesnice. Vykopali jsme jí hlubokou jámu a zahrabali ji. Nakonec jsme navrch položili něco zdiva, aby ostatní psi tělo nevyhrabali a nesežrali. Kurdové nás sledovali ze střechy školy. Bylo jim naprosto nepochopitelné, že nějakému psovi děláme hrob. Vrtěli hlavami.

Ale i když to nechápali, uvědomovali si, jak moc se nás to dotklo. Velitel za námi odpoledne přišel a uvolnil nás z noční služby. Milé gesto. Večer jsme zůstali jen mezi sebou. Seděli jsme v jedné třídě a Marshall vytáhl pár lahviček s alkoholem.

„Kdes to vzal?“ zeptal jsem se ho. Alkohol byl v táboře přísně zakázán.

„Propašoval pro případ nouze,“ odpověděl.

„Tohle je případ nouze,“ prohlásil Jason chladně a nastavil šálek od čaje.

Nalili jsme si vodku a zapálili si. Jason byl vlastně nekuřák. Ale jak už řekl, dneska bylo všecko jinak. A tohle jsme teď potřebovali.

Kapitola čtvrtá

Nevím, jestli to byla skutečně náhoda nebo jakési řízení osudu, ale den poté, co jsme pohřbili fenku Zetu, přijel za námi Adam. Pořád se ještě choval, jako by byl náš velitel, i když jsme o něm skoro přesně čtyři neděle neslyšeli. A teď stál před námi. Dnes si myslím, že přijel, protože se dozvěděl, že Britové s Jasonem hodlají uzavřít nějaký zbrojní obchod pro YPG. Nějak v tom viděl ohrožení svých strategických zájmů, ať už šlo o cokoli. Přijel se postarat o to, aby ten kšeft nevyšel. A nějak se mu to i podařilo. A když už tu jednou byl a viděl taky mě, vklouzl opět do role velitele.

„Agite,“ pozdravil mě s očividně přehnanou radostí. „Jak se vede? Jde to?“

Krátce jsem se zamyslel, co mu říct. Nakonec jsem se rozhodl pro pravdu.

„Hele, Adame, už toho tady mám plný zuby. Vím, že jsem nasazen tam, kde jsem potřeba. A jestliže jsem tady skutečně potřeba, tak tu taky zůstanu. Ale kdybys našel pro mě a kluky něco jiného – půjdeme.“

Vyslechl si mě a soustředěně uvažoval. „Klid, postarám se o to. Měj ještě trochu strpení.“

A odjel.

Téže noci jsme vyprovokovali přestřelku s nepřítelem. Oddíl osmi mužů se hodně po půlnoci přesunul k našemu nejpředsunutějšímu postavení. Nevím, co nás to popadlo, a taky nevím, čí to byl nápad, zda na to byl oficiální rozkaz nebo ne – ale šel jsem prostě s ostatními a dělal, co dělali oni. Od toho případu se Zetou jsem byl naprosto mimo. Měl jsem pocit, že funguju jako nějaký stroj. Ale srdce už v tom kloudně nebylo.

Byli jsme smíšený tým. Britové, pár Kurdů, Jason, Marshall a já. Všichni jsme zaujali postavení. Potom někdo zavelel: „Hicûm – útok.“ Zaútočili jsme. Pálili jsme na nepřátelská postavení ze všech hlavní. I když jsme věděli, že na tu vzdálenost to nemá prakticky smysl. Ale aspoň hochy zas jednou probudíme. Aby nezapomněli, že tu pořád ještě jsme.

A pak jedna kulka třískla přímo do zdi domu za mnou. Slyšel jsem, jak mi zasvištěla kolem ucha. „Do prdele,“ vykřikl jsem. „Mají snajpry. Ústup! Stahujem se!“ Ostatní sebou třískli na zem, aby dávali co nejmenší, těžko zaměřitelný cíl, a plazili se nazpátek k vesnici. Kulky stále znovu hvízdaly v naší bezprostřední blízkosti. Teď už jsem byl zcela při sobě. Najednou jsem byl opět zcela při smyslech. Někdy se člověku asi musí ukázat smrt, aby si vzpomněl, jak se mu ještě chce žít. Rozptýlili jsme se a pokoušeli se o co nejspořádanější ústup z vesnice k pevnosti.

„Hele, co to mělo znamenat?“ zeptal jsem se Jasona, když jsme byli nazpátek ve třídě a já si oprašoval uniformu. Jason zářil jako sluníčko. „To byla zas jednou taková nutná akce, kamaráde. Takových bych s radostí snesl víc.“

„Proč jsme stříleli? To byl přece nesmysl.“

„Vím já? Možná proto, abychom kolegy od Daiše zas jednou probudili. Nebo z frustrace. To je přece jedno. Každopádně to byla sranda, nebo ne?“

„Sranda...,“ opakoval jsem po něm a zapálil si.

Jason byl skrz naskrz bojovník. Před několika dny jsme sledovali, jak náš DŠK zaútočil na postavení Islámského státu na jednom kopci. Naši stříleli výbušnými projektily. A zasáhli. Jason a já jsme stáli na střeše a on to sledoval jako zápas svého oblíbeného fotbalového mužstva. Tak se do toho vžíval, až jsem z toho skoro dostával strach.

Když jsme si byli zcela jisti, že je těžká zbraň v nepřátelském postavení zničena, chtěl se mnou a s Brity bezpodmínečně vzít nepřátelský kopec ztečí.

„Nemáš nárok,“ řekl mu velitel. „Celá ta oblast je zaminovaná. „Přes frontu neuděláme ani krok.“

„Ale byla by to šance,“ trval Jason na svém.

„Neslyšel jsi? Celé území mezi námi a kopcem je vydlážděné minami. Chceš ten kopec držet s uraženými končetinami?“ zeptal se velitel a Jason uznal, že jeho nápad s výpadem není v tomto případě ta nejlepší alternativa. „Kvůli těm zasraným minám jsme ztratili už dost dobrých chlapů,“ řekl velitel. „Pokud jde o tohle – už žádná zbytečná rizika.“

Když jsme se nazítří podívali triedrem, viděli jsme, jak tam Daiš zrovna umísťuje novou těžkou zbraň. Jason byl naštvaný.

„To bych radši s pahýlem ruky vztyčil na kopci vlajku YPG, než se dívat, jak Daiš srovnává ztráty. Je to k zblití.“ Praštil triedrem o zem a naštvaně odkráčel a já myslím, že v té chvíli myslel každé z těch slov smrtelně vážně. Radši by přišel o pár částí těla, než aby přihlížel, jak se islamisté znovu opevňují.

Byl jsem rád, že jsem mohl pevnost konečně opustit. Byl jsem v ní už přes měsíc. Celý listopad. A za tu dobu jsem neměl absolutně žádný kontakt s okolním světem. Velitel mi sice ustavičně sliboval, že se při nejbližší příležitosti svezu na hlavní štáb, abych si vyřídil své věci, ale skutek utek. A měl jsem toho kvůli Seanovi a Marshallovi skutečně plný zuby. Ten případ se psem mě definitivně dorazil. Byl jsem skutečně rád, když přijel Adam a vzal mě s sebou.

„Zajistili jsme tobě, Marshallovi a Sebastianovi místo v jiné jednotce,“ oznámil mi. Sebastian. Na toho mladého Němce, co ani nedokázal kloudně složit AK-47, jsem zcela zapomněl. „V Serê Kaniyê, tam to bude dobrý.“

„Moment, a co bude s Jasonem?“

„Jason... ten bude potřeba jinde.“

„Půjdeme jedině spolu.“

„To nejde, Agite. Ale dorazí později.“

Podal jsem mu ruku a zadíval se mu zpříma do očí. „Jason dorazí později. Spoléhám na tvé slovo!“

Adam se nuceně usmál a potom se zahleděl do země. A od té chvíle jsem věděl, že Jasona už neuvidím. Rozloučili jsme se jako bratři. „Tohle je malá země,“ řekl. „Uvidíme se na bojišti.“

Marshall a já jsme si nastoupili do nepohodlného a zcela zchátralého šedého hyundaie a nejdřív jsme jeli nazpátek do naší bytovky. Tam jsem krátce zkontroloval byt, který byl pořád v dost sešlém stavu, a sbalil si pár věcí. A znovu jsem potkal Sebastiana.

„Ahoj, Agite, tak co, zas tady?“

„Jo, ale jenom nakrátko. Jedeme do Serê Kaniyê. Slyšel jsem, že i ty.“

„No jo, je to tak. Paráda, co? Konečně budeme spolu v akci.“

Změřil jsem si ho toho chcípáka od hlavy k patě. „A kde jsi byl vlastně celou tu dobu?“

„No přece tady.“

„Tady? V apartmánu? A to celý listopad?“

„No jasně.“

„A co jsi tady, Sebastiane, dělal?“

„Absolvoval střelecký výcvik.“

„Aha. Tak to je bezva.“

Když jsem scházel k autu, Sebastian kráčel ztěžka za mnou. S ním si nastoupil ještě jeden. Nějaký Ital. Na zadním sedadle jsme se stěží směstnali. A jízdu jsme měli teprve před sebou. Byli jsme na cestě určitě tak čtyři nebo pět hodin, výtluky na silnici nás pořádně protřepaly a uprostřed noci jsme dojeli k Serê Kaniyê.

Základna, do níž nás přivezli, byla obrovská. Další komplex s velkými obilnými sily čnějícími k obloze. Byla tam taky váha pro nákladní vozy a kolem množství aut. Tahle základna jistě bývala významným překladištěm. I město mívalo velký význam. Leželo přímo na turecké hranici. Po první světové válce tudy natáhli hranici. Od té chvíle západní část města patřila Turecku a východní Sýrii. Hranice je vyznačena důkladným plotem.

Objekt ležel trochu stranou vlastního města a sloužil jako výstrojní a výzbrojní základna. A bylo tu opravdu všecko, čím se člověk mohl vyzbrojit. Měli tu nejen klasické AK-47, ale i jiné útočné pušky, brokovnice a dokonce několik kusů odstřelovačských pušek Dragunov. Ale to už jsem se vzdal naděje, že by mi takovou pušku kdy přidělili.

Hned pod jedním silem bydlel generál. Bylo už pozdě, když jsme ho navštívili. Byl to tvrdý chlap. Všichni mu říkali generál Mohammed.

„Odkud jste?“ zeptal se.

Vyprávěli jsme mu o pevnosti. „Tam to stálo pěkně za hovno,“ poznamenal Marshall a snažil se vypadat cool a mazácky.

„V tom hovně prostě žijeme,“ vyjel na něj generál Mohammed. „Vyžíráme si ty sračky den co den. Koupeme se v nich. Takový je náš život, rozumíš?“

Marshall přikývl a už nic neříkal. Taky Sebastian mlčel.

„Tady,“ řekl generál a ukázal na bednu. „Obslužte se. Nastává zima.“

Vytáhli jsme si nové nepromokavé bundy a šály.

„Potřebujete jinak ještě něco?“ zeptal se a podíval se na mě.

„Ano, simkarta by bodla.“

„Uvidím, co se dá dělat. Zůstanete přes noc na základně, než pro vás budeme mít další rozkaz.

„Adam říkal, že nás přidělíte k nové jednotce,“ ozval se Sebastian.

„Kdo?“ zeptal se generál.

„Adam. Velitel.“

„Žádného Adama neznám. A o žádném přidělení taky nic nevím. Já ani, hoši, nevěděl, že přijedete.“

Nevěřícně jsme se na sebe podívali. Ta krysa. Však já tušil, že tady něco nehraje.

„No nic, zatím budete našimi hosty. A jakmile dostaneme vaše papíry, přidělíme vás k nové jednotce.“

„Rádi bychom měli kontakt s ostatními zahraničními dobrovolníky,“ řekl jsem generálovi. Když jsem přijel do Sýrie, domníval jsem se, že budeme s Kurdy bojovat bok po boku. To jsme sice bojovali, ale zahraniční bojovníci dost často vytvářeli samostatnou jednotku v jednotce. Možná to bylo tím, že všichni jsme měli dojem, že se nás Kurdové snaží až příliš chránit. Ale my jsme nechtěli být chráněni. Kvůli tomu jsme nepřišli. Ale možná to bylo i tím, že jsme se mezi sebou lépe dorozuměli. „Zítra uvidíme, co pro vás můžeme udělat,“ řekl generál.

Zařídili jsme se v táboře a přidělili nám místa na spaní. V jedné z mnoha místností se dal použít internet. Po celý listopad jsem neměl možnost ozvat se přítelkyni nebo rodině. Přihlásil jsem se na Facebook a schránka mi opět explodovala. Dostal jsem stovky zpráv. Od přátel, známých, dokonce od starých kamarádů, o nichž jsem léta neslyšel. Všichni se mě ptali pouze na jedno: Žiješ ještě?

Ignoroval jsem je a hned jsem napsal Marii. Byla na mě neskutečně naštvaná. Ale kdo by jí to mohl mít za zlé?

„Čtyři týdny ses neozval. Uvědomuješ si, co nám tady děláš?“

Samozřejmě že jsem to věděl. Vysvětlil jsem jí, že jsem na ni myslel každý den, ale že jsem prostě neměl možnost se ozvat. Nechápala to. Nebo to pochopit nechtěla.

„Kdy se vrátíš?“

„To nevím.“

„Christiane. Vrať se!“

Měl jsem pocit, že naše hovory stále více míjejí podstatu věci.

„Už musím jít. Nedělej si starosti. Daří se mi dobře. Nic se mi tady nestane.“

„Prostě se vrať.“

Vypnul jsem počítač a šel si lehnout.

Ráno nás vzbudili a posadili do auta. Tentokrát všechno probíhalo podstatně rychleji. Jeli jsme dobré dvě hodiny nějakou stepí po rozbahněných cestách, několikrát jsme dokonce uvízli, až nás řidič konečně dopravil do staré školní budovy kdesi v nějakém městě, o němž jsem ani nevěděl, kde leží.

Tam jsem poznal Brandona. Brandon byl úplně první Američan, který přijel do Sýrie, aby bojoval na straně Lidových obranných jednotek. Pro nás byl něco jako živoucí legenda. Byl to taky on, kdo tenkrát přitáhl Jasona. Všichni jsme měli radost, že ho vidíme. U něho tomu bylo poněkud jinak. Nezdálo se, že je námi nějak zvlášť nadšen.

Když jsme se mu představili, byl zpočátku strašně rezervovaný.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě.

„Agit.“

„Agit, Agit. Tady se Agit jmenuje každý. Tvoje skutečný jméno.“

„Říkej mi Hans. Hans Schneider.“

„Hans. To by šlo. A mluvíš anglicky? Aspoň něco.“

„Ano, a snažím se naučit trochu kurdsky.“

„Nezájem. Hlavně že se dorozumíme anglicky.“

To bylo ale přivítání. Nevěděl jsem, jestli měl Brandon prostě špatný den nebo nás nesnášel z principu. Sebastian z toho byl tak vyplašený, že ani nemukl.

„Divnej chlápek, co?“ zašeptal mi později, když si Brandon šel po svých a byl z dohledu.

„Ten ví, co dělá.“

Já o něm už něco věděl. Brandon dělal šestnáct let policajta. Předtím sloužil v americkém letectvu. U speciální jednotky. Na Brandonovi bylo patrné, že už ledacos viděl. Když se mu svět v úřadovně jednoho wisconsinského šerifa zúžil až příliš, rozhodl se, že chce vidět skutečný svět.

A pak se nějak ocitl tady.

Brandon byl už opticky působivá postava. Byl to velký, masivní chlap se širokými rameny, která v každém už na první pohled vzbuzovala respekt. Prostě chlap jako hora. Prototyp vojáka.

Vylíčili jsme mu své příběhy a proč tady jsme. Byl dost otrávený. Nechtěl spolupracovat s jinými cizinci. Nechtěl dělat chůvu. „To jsem dělal už trošku moc často. A většina chlapů, co přijdou z ciziny, nejsou bojovníci, jenom šoumeni.“ Jeho postoj jsem mu nemohl zazlívat. Věděl jsem totiž, že má pravdu. A Sebastian a Marshall nebyli zrovna chlápci, kteří by ho přesvědčili o opaku. Přesto jsem byl pevně odhodlán přidat se k němu. Kurdové důvěřovali Brandonovi víc než kterémukoli zdejšímu cizinci. Tuto důvěru si musel tvrdě vybojovat. Těšil se jisté bláznovské svobodě. A já chtěl hrát v jeho týmu, ať už je to jakýkoli tým.

Strávili jsme s Brandonem den a měl jsem pocit, že pomalu roztává. Aspoň se mnou. Bylo zcela zjevné, že Marshalla považuje za blba. Na Sebastiana si názor neudělal. Možná i proto, že se stáhl do ústraní. Snažili jsme se Kurdům vysvětlit, že bychom fakt rádi byli s Jasonem zase v jednom družstvu. Brandon Jasona znal a vážil si ho. Sice mu říkal „Captain Kurdistan“, čímž narážel na jeho vstřícnost k médiím, ale věděl, že Jason je taky skutečný bojovník.

„Víš, Agite, můj největší problém tady nejsou ani tak ti nepřátelé na druhé straně fronty. Ti jsou aspoň spolehliví. U nich vím, co chtějí. Zabít mě. Můžu se podle toho zařídit. Můj problém jsou ti idioti v našich řadách. U těch totiž dost dobře nevím, oč jim jde.“

Věděl jsem, jak to myslí. I já si už po měsíci a půl uvědomoval, že tady neběží všecko hladce.

„Ale ty mi připadáš v pořádku, Christiane. Než něco řekneš nebo uděláš, tak nejdřív myslíš.“

O pár hodin později jsme s Brandonem tak trošku zatlačili na pilu, aby se už konečně něco dělo. Oba jsme chtěli bojovat. Anebo aspoň uniknout z toho strašného, nekonečného čekání. Kurdové jenom pokyvovali hlavou, ale k ničemu se neměli. Pořád totiž nevěděli, kdo vlastně jsme a co si s námi počít. Ten zatracený Adam. Předstíral, že pro nás našel jednotku, a zatím nás jen tak někam odložil.

Prostě si s námi zahráli pošli to dál. Byl teď začátek prosince a vůz nás a pár dalších bojovníků vzal na jednu opuštěnou olivovou farmu. Za to území odpovídal generál Masúd. Farma se nacházela nedaleko Serê Kaniyê. Ale bylo tam ještě míň než v Serê Kaniyê. Tady nevedla ani fronta. Byla tu jen jedna malá vesnice. Nemohli jsme držet služby na postaveních ani patrolovat, nemohli jsme dělat vůbec nic. A já neměl internet, mobil ani nic jiného. Pomalu mi to všecko připadalo blbý. Sice jsem chápal, že Kurdové nás nepošlu na frontu, dokud nebudou skutečně vědět, co jsme zač. Adam nás naprosto ze všeho vyřadil a potrvá zkrátka nějaký čas, než se sejdou naše materiály. Ale pro mě to bylo příliš dlouhé. Je to přece absurdní: přijdou sem lidi z ciziny, co chtějí bojovat za Kurdy a oni je jednoduše nechávají ležet ladem. Kurdové nechtěli, aby se nám něco stalo, byli jsme přece jejich hosty. Ale to uvažovali chybně. Nepřijeli jsme sem na dovolenou, přijeli jsme bojovat. Byli jsme dospělí lidé, kteří vědí, co dělají. Více či méně. A já dostával stále víc dojem, že Kurdové ve skutečnosti o nějakou pomoc ani nestojí.

Stěžoval jsem si u generála Masúda, který si nás vzal k sobě. Byl milý, ale pro nás se tím nic nezměnilo. Dokonce to celou věc ještě zhoršilo, protože generál byl vlastně ustavičně na cestách a nechával nás samotné. Jeho byt byl kompletně prázdný. Jenom obývák, v němž ležely naše rohože, a jeho ložnice, kterou používal jako zbrojní sklad. Měl tam neskutečné množství zbraní a munice. Zato lednici prázdnou. Nikdy v ní nebylo nic k snědku. Časem jsme už měli takový hlad, že jsme chodili po vesnici a prosili ostatní vojáky o kus chleba. Bylo to ponižující. Přijel jsem do Sýrie jako voják a končím tady jako nějaký žebrák.

Po týdnu poslali Brandona do nové akce. „Neboj,“ řekl mi. „I pro tebe se nakonec něco najde. Buď jen trošku trpělivý.“ Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. A zůstal tam sám s Marshallem a Sebastianem. V generálově domě jsme strávili celkem deset dní.

Byla to neskutečná nuda. Když nám šla večer elektřina, koukali jsme na televizi. Jednoho dne odcestoval i Sebastian. Měl bolesti a chtěl se nechat vyšetřit v nemocnici. Zůstal jsem s Marshallem. A Marshall mi šel den ode dne stále víc na nervy. Zřejmě mu nevadilo, že tady marníme čas, místo abychom dělali něco smysluplného. Pobíhal v tričku po vesnici, která ležela za olivovou farmou, a líčil Kurdům své zkušenosti z Naked and Afraid. Nerozuměli sice ani slovo anglicky, ale on to do nich stejně hustil. Když se vrátil, vyprávěl mi nějaké historky o ženských. Měl na skladě tolik, zjevně vymyšlených historek, až se mi dělalo skoro blbě. A jeho obraz ženy byl dost... starosvětský. Nikdy by mě nenapadlo, že si to kdy budu myslet: ale přál jsem si, aby se vrátil surfař Sean.

A pak přišla polovina prosince a já onemocněl. Možná za to mohl ten ustavičný chleba naan, který jsem už dávno nemohl ani vidět, možná jsem se napil znečištěné vody a chytil nějakou infekci nebo jsem prostě snědl něco špatného. Nevím, čím to bylo, ale dostal jsem příšernou žaludeční nevolnost. První noc jsem strávil nedobrovolně v koupelně a druhý den jsem už stěží chodil, takové jsem měl bolesti. A bylo to pořád horší. Cestou na záchod jsem sebou málem praštil. Marshall to viděl a přiběhl mě podepřít. „Co to je, Agite! Co je ti? Vypadáš celej na hovno. Úplně bledej a tak.“

„Není mi dobře, Marshalle. Mohl... mohl bys mě odvézt do nemocnice?“

„Jsi tak bledej. Nechceš něco sníst?“

„Jen to ne.“

„Nemám skočit pro chleba?“

„Chci do nemocnice, Marshalle.“

To bylo poprvé a naposled v životě, co jsem byl fakt rád, že je poblíž. Kurdové mě a Marshalla odvezli do nemocnice.

Nemocnice u Serê Kaniyê byl sice obrovský komplex budov, ale většinu zničil před několika měsíci nálet NATO. Tehdy město ještě držela Fronta an-Nusrá.

Lékaři mi vzali krev a moč a potom jsem dostal infuzi. Nějaký vitaminový preparát.

„Asi jste dehydratovaný,“ řekl mi lékař. „Nebojte, mi vás z toho vypipláme.“ Na etiketách infúzních sáčků jsem viděl názvy nejrůznějších zemí: Katar, Turecko, Jordánsko. Lékaři byli pravděpodobně vděční za všechno, co mohli dostat. Bylo jim naprosto jedno, odkud to pochází. Doktor mi tedy dal infuzi z Kataru. Dostal jsem samostatný pokoj a hned jsem usnul.

Když jsem se druhý den ráno probudil, všechno bylo ještě mnohem, mnohem horší. Potil jsem se jako blázen, a když jsem si sáhl na čelo, hořelo jako oheň. Měl jsem horečku, a přitom mi byla zima. Dostal jsem třesavku, bylo mi špatně a celé tělo mě pekelně bolelo. Takové bolesti rukou a nohou jsem ještě nepoznal. Stále znovu jsem se propadal do spánku a každých pár minut se probouzel bolestmi a nevolností. A pokaždé když jsem otevřel oči, seděl u mě Marshall. Jeho obličej byl vždycky to první, co jsem viděl.

„Marshalle... jdi přece domů. Tady být nemusíš.“

„V žádném případě. Jsi můj malej bráška. Nenechám tě samotnýho.“

„Marshi, vážně. Je to v pořádku. Jeď na základnu. Tam tě potřebují. A já zas potřebuju trochu klid.“

„Slovo dělá muže. Já tě neopustím, mariňáku.“

Držel slovo, které po něm nikdo nechtěl. A skutečně byl pořád u mě. Tedy skoro. Protože dost často chodil taky nakrátko na chodbu, proč, to nevím, ale pokaždé – pokaždé když odcházel z pokoje, bouchl dveřmi tak silně, že jsem sebou trhl.

Nevím, zda tam někde nahoře skutečně existuje nějaký bůh. Nikdy jsem nevěřil. Ale jestliže skutečně nějaký je, jistě mě šíleně nenáviděl, o tom jsem byl pevně přesvědčen. Jinak by na mě neseslal Marshalla. Byl něco jako zlý anděl strážce nebo tak.

Někdy, když dveře opět třískly a Marshall došel k mému lůžku, přivedl se sebou lidi. Nějaké lidi, co mě chtěli navštívit, i když já je vůbec neznal. Nechtěl jsem nikoho vidět. A čím mi bylo hůř, tím víc lidí přicházelo poklepat mi po rameni a přát mi brzké uzdravení. Večer jsem doktora požádal, aby mi tu kapačku odebral. Měl jsem pocit, že je mi z těch infuzí ještě hůř. Zdálo se, že mi něco nesedne. Už jsem nic nechtěl. Chtěl jsem už jenom spát. Prostě už jenom spát.

Infuzi mi sice odebrali, ale jehlu v ruce nechali. Zrovna když jsem usnul, přišel znovu vedoucí lékař. Třískl dveřmi tak hlasitě, že jsem byl okamžitě vzhůru. To snad není pravda, myslel jsem si.

S sebou přivedl houf návštěvníků. Sedm osm lidí, kteří se hlasitě bavili a smáli. Je to pravda? Je to skutečnost? Nebo se mi to zdá? Chytil jsem se za čelo. Pořád ještě jsem měl horečku. Možná ležím v deliriu, myslel jsem si. Možná je to jenom děsivá můra. V té chvíli přistoupil doktor k mému lůžku, postavil se těsně ke mně, a zatímco se arabsky bavil se svým doprovodem, chytil mě za paži. Při tom mi zatlačil jehlu ještě hlouběji do žíly, což mi způsobilo pekelnou bolest.

To bylo příliš.

„Sakra,“ vykřikl jsem.

Ti lidé okamžitě zmlkli a překvapeně na mě civěli.

„To jste všichni přišli o rozum?“ řval jsem, co nejhlasitěji jsem mohl a s veškerým hněvem, který se ve mně nashromáždil. Podíval jsem se na doktora.

„Vy jste přece lékař. Vy jste přece sakra lékař. Tak musíte vědět, že nemůžete pacienta jen tak popadnout za ruku, když mu v žíle trčí nějaká zatracená infúzní jehla!“

V té chvíli jsem si uvědomil, že mluvím německy. Nikdo z přítomných nerozuměl ani slovo z toho, co jsem řval. Ale mně to bylo úplně fuk. Měl jsem tak vysokou horečku a byl jsem tak podrážděný, že ze mě všechno vytrysklo. „Já chci jenom do prdele klid! Nechte mě v klidu!“ Ukázal jsem na dveře, otočil se spal dál.

Když jsem se probudil a otevřel oči, bylo mi jasné jedno: chci domů. Byl jsem naprosto vyřízený. Nejdřív ty zadělaný zkušenosti v pevnosti, pak to ustavičný čekání před Serê Kaniyê a teď ten zatracenej pobyt ve špitále. Povím vám, byl jsem úplně vyřízenej. Už jsem nemohl. Musel jsem nutně s někým mluvit. Když za půl hodiny lékař opatrně a šetrně vešel do pokoje, zeptal jsem se ho, jestli si někde můžu zavolat. Řekl mi, že je tu poblíž internetová kavárna.

„Musím tam,“ řekl jsem co nejvlídněji.

„Jeden lékař má dneska ve městě nějaké vyřizování. Vezme vás.“

Ten lékař mě spolu s Marshallem skutečně k polednímu dovezl do té kavárny. Z posledních sil jsem se dovlekl dovnitř a dopadl na jednu ze sešlých plastových židlí. Šel jsem na facebookový účet a napsal přítelkyni.

„Marie, jsi tam?“

„Ano.“

Vysvětlil jsem jí svou situaci, řekl jí, že jsem v nemocnici, že je mi mizerně a že jsem u konce sil.

„Blbče,“ odpověděla.

„Marie, to není slovo, které bych teď potřeboval.“

„Ty blbče,“ opakovala. „Jsi v nemocnici? Co jsi vyváděl?“

„Nic divokýho, nejsem raněný nebo tak. Jsem nemocný.“

„Jasně že jsi nemocný. Když piješ v Sýrii nějakou zkaženou vodu.“

Proč to muselo být teď?

„Marie, prosím. Dneska ne. Nemůžeš mi říct něco milého?“

„Vrať se a pohovoříme.“

Neměl jsem ani sílu se hněvat. Byl jsem ve fázi, kdy mi všechno začínalo být zcela jedno. Pojedu domů, předsevzal jsem si. Pokusím si to tady ještě nějak přežít a pak domů.

Lékař a Marshall mě zase vyvedli a odvezli do nemocnice. Marshall mi pomohl na lůžko a přitáhl si těsně k němu židli.

„Hej, Agite. Poslyš, vzpomínáš si ještě na tu doktorku, co měla včera noční?“

„Cože?“ Byl jsem příliš sláb na to, abych ho přerušil.

„Tu lékařku. Tu s těmi dlouhými, černými vlasy, víš? No jo, ona a já... jsme se včera tak trochu... sblížili.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „Marshi, to snad nemyslíš vážně.“

„Ale jo. Když jsi tady seřval půlku nemocnice, dal jsem se s ní do řeči a no jo... během večera pak, když se tu už nic nedělo...“

„Marshi! Vždyť je moc stará! A krásy taky moc nepobrala.“

„Ale jdi! Dneska v noci se jí zeptám, jestli si mě chce vzít.“

Byl jsem pořád ještě v deliriu? Bylo to, co se tady zrovna dělo, skutečně reálné?

Vážně se jí zeptal, zda si ho nechce vzít. A ona řekla ano. Marshall ovšem vůbec neměl zájem se oženit. Chtěl se jenom bavit, proutník jeden. A ta chudák lékařka to brala vážně. Pak se velitele pro forma dotázal, zda by nemohl pracovat v nemocnici. Že prý se dobře vyzná v lécích, což bylo pravděpodobně tím, že na nich byl dlouhý čas závislý, ale to veliteli samozřejmě neřekl.

Velitel se jenom zasmál. „Marshall no doctor.“ Královsky se bavili i ostatní Kurdové. „No doctor, no doctor,“ volali ustavičně. Marshall pokrčil rameny a už se k té lékařce nehlásil.

O několik dní později mě propustili. Marshall řekl, že zavolá na základnu, aby pro mě přijeli. Ale žádný vůz nepřijel. Hodiny jsem prostál před nemocnicí. A nikdo mě nesvezl. Ten hajzl na to prostě zapomněl.

Pak jsem jen čirou náhodou narazil na toho mladého Němce Sebastiana. Nyní byl v civilní jednotce a přijel se svým velitelem na návštěvu nemocných. U takové jednotky byl Sebastian na správném místě. Bojovat proti Islámskému státu neznamená totiž nezbytně jít na frontu a zabíjet lidi. Bojovat proti němu stejně tak dobře znamená pomáhat u zásobovacích vozů, znamená to stejně tak dobře starat se o raněné nebo dělat mediální práci. Ti dva mě hodili na základnu. Cestou jsem se rozhodl. Chtěl jsem domů. Musel jsem jenom počkat na vhodnou chvíli.

Po těch dvou dnech v nemocnici nás znovu dovezli k silům v Serê Kaniyê. A dál jsme tam čekali. Každý den strávený s Marshallem mě jen utvrzoval v rozhodnutí odjet domů. Co jsem se vrátil z nemocnice, Marshall v jednom kuse skuhral, že už nemá peníze. V posledních týdnech prostě příliš utrácel.

„A k čemu to bylo v konečném důsledku dobré?“ ptal se ten šmejd a sám si odpověděl tím, že pokrčil rameny.

„Člověče, Agite, musím nutně k bankomatu.“

Marshall byl prostě neskutečně blbej. On si vážně myslel, že tady v těch odlehlých syrských končinách jsou jen tak bankomaty, z nichž by si vybral.

„Proč teda neplatíš šeky American Express?“ zeptal jsem se, abych ho trochu popíchl. Ale jemu nedošlo, že si z něj utahuji.

„Nevím, jestli je tyhle venkovské krámky vůbec berou, to bych si musel zjistit.“

Pak někdy před Vánocemi už najednou nemluvil o finančních problémech, ale o tom, že si na trhu se zbraněmi koupí novou bouchačku. Každému prostě vykládal, že zajede ve čtvrtek do nějakého obchodu se zbraněmi a tam si koupí zbraň. V té době jsem ještě nechápal, proč na to doslova každého, i ty, které znal jenom od vidění, tři dny předem upozorňuje. Nejdřív jsem si myslel, že je to narcismus. Ale mýlil jsem se. Měl zcela jiné plány.

Když ten čtvrtek nastal, spustil totiž náramný povyk.

Jako šílený probíhal všechny světnice a ustavičně ječel, že ho okradli.

„Patnáct set dolarů, chybí mi celých patnáct set dolarů! To je hrůza!“

„Kdy se to stalo?“ zeptal jsem se ho. Znal jsem ten zadělaný pocit, když tady člověka okradou.

„Měl jsem je v bundě. Ale ta dneska v noci mi nevisela v ložnici, ale ve společenské místnosti. A ráno byly pryč. Do prdele práce! Sedmnáct set dolarů!“

„Sedmnáct set, ještě před chvílí to bylo patnáct set,“ poznamenal jsem.

„Ne, říkal jsem sedmnáct set.“

„Marshalle, stoprocentně jsi říkal patnáct.“

„Hele, Agite, na čí straně vlastně jsi? Právě mě okradli. Víš, jakej je to průser? Přece musím vědět, kolik jsem ještě měl. A sice sedmnáct set dolarů.“

A v té chvíli jsem pochopil, oč mu šlo. Trvalo jenom chvilku, než mi to docvaklo. Tolik kriminálního důvtipu bych od nějakého člověka nečekal.

Bylo to jasný jako facka. Marshall byl prostě švorc. A takhle se chtěl dostat k penězům. Dva dny hučel do velitele. Nakonec byli z Marshalla všichni tak vyřízení, že se rozhodli zaplatit mu aspoň nákupní výlet do města. To mi rozum nebral. Copak ho nikdo neprokoukl?

Já ho zas nechtěl prásknout, protože jsem věděl, co by ho za to čekalo. Ale Marshall skutečně dosáhl toho, co jsem považoval za nemožné. Klesl v mých očích ještě mnohem níž.

Přesto jsem ho provázel do města. Taky jsem si potřeboval něco obstarat. Nakoupili jsme ty nejnutnější věci: baterky, ponožky a další maličkosti. Pak jsme zašli k holiči a dali se ostříhat. Když jsme se vrátili na základnu, velitel nám řekl, že se smíme přestěhovat do jiné světnice. Jako odškodnění za tu krádež to byla světnice s televizorem. Cítil jsem se hnusně.

Dny byly stále horší. Nebylo co jíst. A pořád ještě nebylo co dělat.

Pak přišly Vánoce. A Kurdům to bylo samozřejmě putna, Štědrý večer tu nikdo neslavil. Zeptal jsem se velitele, jestli si venku můžu vystřelit aspoň dvakrát do vzduchu, na oslavu dne.

„Ne, radši ne,“ řekl. Bylo to stále bezútěšnější.

Jednoho dne po Vánocích jsem se rozešel s Marií. Něco jsem postnul na Facebook, už ani nevím co, nějaký bezpodstatný pozdrav do Německa, tak trošku jsem dal najevo známku života – něco na ten způsob. Mělo to bezpočet komentářů, ale nejen od přátel v Německu, nýbrž taky od některých zdejších kurdských bojovníků. Jeden z nich přidal do komentářů fotku mrtvého bojovníka Islámského státu. „Veselé Vánoce :o),“ napsal pod to. To bylo pro Marii příliš. Ani jsem tu fotku ještě neviděl a už mi napsala.

„Hele, to jsi přišel úplně o rozum?“

„Co je zas?“ odpověděl jsem.

„To snad není možný, teď házíš na Facebook i fotky mrtvol, Christiane. Co se to s tebou stalo?“

Já vážně neměl tušení, co tím myslí, a trvalo nějakou dobu, než jsem zaprvé zjistil, co má za problém, a zadruhé než jsem jí vysvětlil, že tu fotku jsem tam nedal já, ale někdo jiný. Jenomže to už teď bylo úplně fuk, protože naše konverzace dosáhla bodu, v němž jsem mohl jedině prohrát.

„Aha, takže to jsou ti tví noví přátelé. Chlápci, co si fotí mrtvoly a potom se nad nimi vzrušují.“

„Co to povídáš, Marie?“

A po nějaké chvíli mi napsala, že možná bude nejlepší, když si mě smaže z přátel.

„Nepřipadá ti to tak trošku směšný?“ ptal jsem se. „V tom případě můžeme taky rovnou ukončit náš vztah.“ Napsal jsem ta slova a neuvažoval, jaké budou mít důsledky. Něco napsala. Zastavila se. A zas psala dál. Ale neposlala mi nic. Tak to šlo určitě pět minut. Bylo to pro mě hodně dlouhých pět minut.

Sakra. A pak přišla odpověď.

„Asi to fakt bude lepší.“

Myslel jsem, že mi pukne srdce. Já Marii přece miloval. I když to nebylo vždycky jednoduché, přece jen jsme byli dvojka. To jsem si aspoň myslel.

„To jsem si taky myslela,“ odepsala mi a já jí nemohl nic vyčítat. Já byl ten, kdo odjel. A já byl ten, kdo nyní musí nést důsledky. Zhluboka jsem se nadechl.

Den nato jsem měl narozeniny. Bylo mi třicet. Byl to snad nejsmutnější den mého života. Vždycky jsem měl děsivé představy, že s třicítkou se ze mě stane usedlý páprda. Takový ten přiblblík, co je pyšný na vlastní bydlení na hypotéku a na svůj nudný džob. Ale teď mi třicet bylo, seděl jsem někde v Sýrii v místnosti s velitelem, koukal na Arábii, jak hledá superstar a současně googloval, jestli se dá zemřít na nudu nebo na samotu nebo na kombinaci nudy a samoty. Chtěl jsem své rozhodnutí uskutečnit. Chtěl jsem domů.

Šel jsem na světnici a sbalil si věci. A tu za mnou přišli dva muži. „Agite, sbal si...“ Viděli, že právě to zrovna dělám.

„Ty už o tom víš?“

Veliteli jsem ještě neřekl, že chci pryč. „A odkud to víte vy?“

Zmateně na mě koukali. „To je fuk. Dobal a přijď dolů, vůz čeká.“

Nechápal jsem, jak je možné, že mě vezmou tak rychle pryč, a odkud se o mém rozhodnutí dozvěděli. Možná od Marshalla. Pravděpodobně opět žvanil až moc. Když jsem měl sbaleno, zašel jsem a za ním a rozloučil se. Objal mě.

„Měj se, bráško,“ řekl. „Určitě se zas uvidíme.“

„Snad,“ odpověděl jsem.

„A určitě se dívej na ten můj pořad, když to bude nějak možný. Škoda že tu nemůžeš být při natáčení. Ale zmíním se o tobě. S poděkováním... něco na ten způsob, však víš. A pěkně výrazně v závěrečných titulcích.“

„Měj se, Marshalle.“

Nastoupil jsem si a řidič se rozjel.

„Nové nasazení?“ zeptal se mě, uměl pár slov anglicky.

„Ne, jedu domů,“ řekl jsem.

„Och.“

„Co och?“

„Já myslel, že nejsi odtud.“

„Taky že ne.“

„A to už je pro tebe Serê Kaniyê domov?“

„Serê Kaniyê? Jedeme přece přes hranici. Do Iráku.“

„Tak o to nic nevím. Jedeme do Serê Kaniyê.“

Byl jsem z toho vedle. Co já tam?

„A kam přesně?“

„Nevím. Tam tě přidělí k nové jednotce.“

Neměl jsem tušení, co mě čeká.

Intermezzo

8. ledna 2015, 06:23 hod., Sýrie

„A tak jsi se teda dostal sem?“ zeptal se mě Bero.

„Jo, ale má to být jenom přestupní stanice. Brzy mě dají jinam. Ale nevím kam. Nemám představu, co bude dál.“

„Sýrie je jako ruská ruleta. Hazardní hra, co může skončit smrtí,“ řekl Bero.

Usmál jsem se. „Tak by to dopadnout nemělo.“

„Musíme dál, Agite,“ přerušil mě velitel a já si dal poslední doušek už dávno vychladlého čaje.

„Jak dlouho tady ještě zůstaneš?“ zeptal se mě Bero. „Tady v Sýrii.“

Na to jsem nedokázal odpovědět. Byl jsem přece zrovna na odjezdu, ale když mě dovezli sem na pahorek smrti, tak jsem se boje ještě účastnil. Nedokázal jsem si se sebou srovnat, abych jen tak vypadl. To by bylo příliš jednoduché. Ale nyní mi však bylo jasné i to, že věčně tady nezůstanu.

Tahle země mě unavovala.

„Já na tvém místě bych teď byl se svou ženou,“ řekl Bero.

Znaveně jsem na něj pohlédl.

„O to přece jde, ne? O rodinu. To proto bojuju. Protože chci chránit svou rodinu. Co jiného ještě má člověk na světě?“

„Já nemám rodinu, Bero.“

Svraštil čelo. Pak se usmál.

„Ale máš. Možná sis to jenom ještě neuvědomil. Agite, než odejdeš, rád bych ti něco dal.“

Vytáhl z taktického opasku dýku.

„Tu jsem vzal jednomu zabitému džihádistovi,“ řekl. „Budu rád, když ji budeš nosit, příteli.“

Dýka byla ve zlaté pochvě. Ta věc byla stará určitě sto let. Bero rukojeť několikrát obtočil lepicí páskou a čepel byla dost zaneřáděná. Přesto jsem viděl, jak je ta dýka krásná. Umínil jsem si, že ji dám do pořádku. Později pásku odstraním a rukojeť opravím. Byla z exotického dřeva a několikrát zlomená. Na konci měla malou slonovinovou intarzii.

„A to mi vážně chceš darovat, Bero?“

„Tolik jsi pro nás udělal, tohle je to nejmenší.“

„Vůbec nic jsem neudělal. Nejsem žádný hrdina,“ řekl jsem.

„Víš, co dělá hrdinu, Agite?“ zeptal se a položil mi dlaň na hruď. „Hrdina je člověk, co má dobré srdce a je ochoten to srdce poslouchat, ne rozum. I když ho to stojí oběti.“

Uvědomil jsem si, jak mě ty poslední měsíce unavily.

„Tahle dýka ti přinese štěstí. Uvidíš.“

Na rozloučenou jsme se objali. „A ty tady ještě zůstaneš? V bunkru smrti v téhle pustině?“

„Tenhle bunkr je nezničitelný. Lepší místo bych nenašel.“

Vrazil jsem si sluchátka do uší, pustil hudbu naplno a sedl si do dodávky. Vyrazili jsme do pouště. Bero mi mával.

Kapitola pátá

Skutečně jsem se dostal do nového týmu. A za to jsem vděčil Brandonovi, který tam byl taky. Doporučil mě. Asi měl o mně lepší mínění, než jsem se domníval, každopádně se za mě vehementně zasadil. A tak si mě vyzvedli. Můj nový tým byl tým doktora Süleymana. Doktor Süleyman byl jako vrchní velitel odpovědný za celý okres kolem Serê Kaniyê.

V dřívějším životě, tedy před válkou, byl Süleyman vážený lékař. Nyní byl muž, kterému jsme neříkali jinak než Doktore, v první řadě politikem. Měl na starosti kontakty mezi arabskými kmeny a YPG.

Vždycky když Lidové obranné jednotky dobyly novou vesnici, museli se Kurdové nějak dohodnout s arabskými obyvateli. Bylo třeba je zásobovat, bránit před Islámským státem, brát jejich problémy vážně a tak v lepším případě získat jejich důvěru a loajalitu. Na druhou stranu tyto vesnice musely být ustavičně pod dohledem, aby si Kurdové mohli být jisti, že v nich nejsou informátoři Islámského státu. To všechno bylo balancování na hrotu nože. Tanec na laně bez záchranné sítě. A doktor jako politik a diplomat představoval jakési rozhraní, přes něž všechno probíhalo. Skoro denně navštěvoval nějaké vesnice a poslouchal problémy místních. Šlo zde o peníze, o zásobování potravinami a o každodenní problémy, se kterými se civilisté museli ve válce potýkat. Jednalo se o opatření, jež měla vytvářet důvěru. V každé válce jako této, ve které je nedostatek všeho, je důvěra křehkou rostlinkou, o niž se musí trpělivě pečovat.

Doktorovou výhodou bylo samozřejmě i to, že měl skvělé styky v YPG, protože byl zřejmě i mezi zpravodajci dost velké zvíře. Byl to muž menší postavy, kterému šlo na padesát, na svůj věk však působil úžasně fit a vitálně. Jenom stále více řídnoucí věneček vlasů svědčil o postupujícím věku. Ale i ten trochu kompenzoval pěstěný, hustý knír. Doktor byl nejen vynikající řečník, taky mluvil několika jazyky, a to plynně.

A my, my jsme představovali jeho jednotku. Práce všeho druhu, ale naším prvořadým úkolem bylo Doktorovo bezpečí. Byli jsme něco jako tělesná stráž, jež ho provázela, když jezdil po vesnicích a setkával se tam s lidmi. Navíc jsme měli na starosti bezpečnost naší velké základny a četných, často vysoce postavených politických a vojenských hostů, kteří k nám ustavičně přijížděli. A byli jsme taky něco jako mobilní pohotovostní jednotka. Kdykoli šlo někde do tuhého, posílali nás tam jako posilu.

Náš tým byl mezinárodní. Kromě dvanácti příslušníků YPG bylo v něm i pět cizinců. Brandon, Sebastian, jeden Čečenec a dva Američani. Brandon mě v něm chtěl bezpodmínečně mít, měl jsem zůstat jako šestý cizinec. Že prý jsem ten správný muž pro tento oddíl, tvrdil, a důvěra, kterou ve mě vkládal, mi byla poctou.

Náš tým se ubytoval ve velkém ohrazeném komplexu budov, pro nějž platil šestý bezpečnostní stupeň. Celý areál byl uzavřen, obehnán několika ploty a opatřen protitankovými zátarasy. A protože se tu na bezpečnost skutečně kladl veliký důraz, obehnali to vše ještě zákopem. Jádrem našeho objektu byla stará, ale pořád ještě přepychová vila. Původně patřila nějakému velice bohatému stoupenci Fronty an-Nusrá, kterého Lidové obranné jednotky chtěly za každou cenu dostat. Když Kurdové před několika měsíci na objekt zaútočili, už se dávno uchýlil do Saúdské Arábie. Nyní vilu používali pro schůzky vysokých vládních a vojenských činitelů a k ubytování zahraničních novinářů. Bojovníky YPG tak trochu utěšovala představa, že majitel vily ve všech zprávách o této oblasti vidí svůj obývací pokoj jako kulisu rozhovorů.

Bylo fajn opět spolupracovat s Brandonem. Bylo fajn být pryč od Marshalla. A já si přivykl myšlence, že tu ještě chvíli zůstanu.

Bylo to i tím, že jsem se nyní dostával ven. Ustavičně jsme byli na cestách, pořád navštěvovali nějaké vesnice, v nichž byl Doktor na diplomatické misi.

V těchto vesnicích jsem se o válce dozvěděl víc než z kterékoli knihy. Lépe jsem pronikl do hlubokého konfliktu této země, než jak bych ho kdy pochopil na frontě.

Jednou jsme přijeli do nesmírně chudičké vesnice. Bylo tam jen pár zchátralých hliněných chatrčí poznamenaných válkou. Ve zdech, z nichž už tak jako tak prýskala omítka, byly zásahy. Doktor šel jednat se stařešinou vesnice, aby s ním naplánoval nějaká strategická opatření, a já s Brandonem střežil dům, ve kterém jednali. Mezitím nás obklopily děti, ustavičně si na nás chtěly sáhnout a popotahovaly nás za opasky s municí. Bylo na nich vidět, jak jsou zatraceně chudé. Většina z nich tam pobíhala jenom v pyžamech a trepkách.

Ta vesnice vůbec neměla tekoucí vodu. Hygiena tam byla katastrofální. Měli jenom latríny. Všude se potulovali divocí psi a kočky.

Kluci si hráli s prokopnutým fotbalovým míčem, s nímž kolem nás pořád driblovali, dokud nepřišel nějaký stařec a holí a nadávkami je nezahnal. V pozadí jsem viděl pár zahalených žen, které si netroufaly překročit práh domů.

Vesnic jako tato bylo v severní Sýrii bezpočet. Celá ta oblast byla velice chudá, patrně proto, že Asadův režim oblasti obývané Kurdy úmyslně zanedbával. Nechtěli jim dávat příliš příležitostí k rozvoji. A že tamní Syřané jsou tím postiženi také – to se už prostě muselo vzít v potaz. Z této vesnice byla vidět hranice Islámského státu. Obyvatelé tu žili v naprosto schizofrenní situaci: když vesnici dobyl Islámský stát, museli se sklánět před islamisty. Dokud oblast ovládaly Lidové obranné jednotky, museli spolupracovat s námi. Neměli na vybranou. Když jsem se na ty lidi díval, pomyslel jsem si, že politika je jim pravděpodobně ukradená. Pravděpodobně je ani nezajímalo, jestli jsme od Islámského státu nebo od YPG. Jediné, co je zajímalo, bylo holé přežití.

Jakkoli jsem bojovníky Islámského státu opovrhoval a po celý život jimi budu opovrhovat, přesto musím říct, že dokážu pochopit, když je podporuje civilní obyvatelstvo. Ona je to vážně ujetá situace. Jsou to lidé, kteří nechtějí nic jiného, než jakžtakž bez úhony přežít. Otcové, kteří se musejí starat o své děti. Rodiny, co se nezajímají o politiku a náboženství, nýbrž chtějí pouze jediné: nějak přestát den.

A tu zaklepají na dveře ti samozvaní boží bojovníci a udělají těm lidem nabídku, již nelze odmítnout: buď jste na naší straně, nebo vám zabijeme rodinu. Jsou to civilisté. Bezúhonní občané, kteří se nemohou stavět na odpor. Tak co mají dělat? Jakou mají volbu?

Jsou natolik inteligentní, aby věděli, co je čeká. Prokoukli lacinou propagandu Islámského státu. Vědí, jak silně ty domnělé božské zákony ovládá lidská svévolnost. Islámský stát se odvolává na šaríu. Na božský zákon. Podle tohoto zákona prý jsou všichni lidé, kteří žijí v Islámském státu, chráněni před svévolí. Dokonce i křesťané, jezídi a lidé jiných vyznání. Musejí jenom platit džizju, to tvrdí Islámský stát. Takzvanou ochrannou daň. Potom se nikomu nic nestane, zcela jedno, zda jde o křesťana, Žida, nebo buddhistu.

Ten, kdo platí tuto daň, je dhimmí. Těší se zvláštní ochraně. V islámských dějinách byla džizja dobrá věc a férová záležitost. Kdo ji platil, byl osvobozen i od vojenské služby. Jestliže však byl ochoten bojovat ve vojsku té které země, byl daně zproštěn. Zatímco dhimmí platili džizju, muslimové museli odvádět zakát, almužnu, příspěvek na dobročinnost. Zakát se používal k podpoře chudých a vdov, byl dokonce víc než džizja. To znamená, že v původním islámském státu sloužícím za základ téhle dnešní perverzní parodii, bylo to všechno jakž takž férově uspořádáno. V Islámském státu však není žádná záruka, že když přijde na věc, tak daň za ochranu skutečně může někomu zachránit život. Je to stát svévole.

Obyvatelé byli zcela vystaveni na milost a nemilost válčících stran. A neměli absolutně žádnou perspektivu. Co taky mohli dělat. Pravděpodobnost, že se jim někdy podaří uniknout z této nesnesitelné chudoby, se blížila nule. Museli prostě brát, co se jim dávalo, a přizpůsobovat se poměrům, jež se den ze dne měnily. Dost bídný život. Pozoroval jsem toulající se a vyzáblé psy, kteří zrovna ohryzávali štěně, jež zdechlo hlady.

Myslel jsem na Německo. Myslel jsem na zprávy o utečencích a nepochopení, kterého se jim dostává od některých lidí. Každý, kdo jen jednou viděl takovou severosyrskou vesnici, musí naprosto chápat, proč se někomu chce odtud pryč. Ten, kdo odtud odejde, nemá co ztratit. Kromě života. Ale lidé na tomto místě už dávno doopravdy nežijí. Přežívají.

V Serê Kaniyê jsem poznal i svého jmenovce. Little Agita. Little Agit vypadal skoro ještě jako dítě, ale přesto to byl už skutečný voják. Vyrostl v klasické rodině stoupenců YPG. Jeho otec byl původně obyčejný mechanik, který opravoval vozy s namontovanými kulomety DŠK a tanky. Jednoho dne se však přidal k Lidovým obranným jednotkám v boji proti Frontě an-Nusrá. A od té doby byl voják. Všichni jeho synové se po něm taky dali k YPG nebo ke zpravodajcům.

Ačkoli Little Agit byl z nich nejmladší, už od dětství si přál jenom bojovat. Od otce a bratrů se mu dostalo řádného výcviku a jednoho dne mohl i na bojiště. Pro Kurdy se stal hrdinou už jako mladík. Mužem, jenž si zasloužil přízvisko Agit.

Ten kluk dokázal skutečně nadlidské věci. Když byl ještě obyčejný pěšák, blízko něj v boji zahynul střelec z DŠK. Little Agit neváhal ani okamžik, vyskočil ke kulometu, který předtím ve skutečném boji ještě neobsluhoval, a dál útočil na nepřítele. Pak to koupil i on. Přišel o levou paži.

A přesto se ten chlapík už o dva měsíce později ukázal na frontě znovu. Mezitím se naučil ovládat kalašnikov jednou rukou. To si vyžaduje značnou obratnost. Ale ten chlapec se narodil pro boj.

Když jsme měli volno a zajeli si do Serê Kaniyê, jeho rodina nás k sobě často zvala. Jednou jsem stál u jeho mámy v kuchyni a tak trošku jí pomáhal s vařením. Byla to malá, kulaťoučká, velice srdečná stará dáma.

„Víš, Big Agite, mám takový sen.“

„Nechte mě hádat,“ řekl jsem a krátce se zamyslel. „Sníte o míru?“

Hlasitě se rozesmála. Byl to srdečný a nakažlivý smích.

„Ne, ne, já sním jenom o konkrétních věcech. Mám tedy konkrétní sen. Poslyš, hochu. Sním o tom, že mi muž jednou dovolí mít vlastní kalašnikov.

Teď jsem se rozesmál já. „A co s ním budete dělat?“ zeptal jsem se.

„Střílet ta islamistická prasata,“ řekla vesele a já cítil, že to míní vážně.

„Pak půjdeme na patrolu spolu, mami,“ řekl malý Agit. Podíval jsem se na něj. Říkal jsem si, jaký by asi ze mě byl člověk, kdybych musel vyrůstat v Sýrii. Byl bych muž, který by až do krve hájil svou svobodu? Nebo bych byl muž, který by se snažil sebe a svou rodinu vysvobodit z téhle díry a utekl by s ní někam, kde by viděl perspektivu kloudného života? Nedokázal jsem si odpovědět. Prostě jsem nevěděl.

„Hele, Big Agite,“ řekla mi ta kulaťoučká máma a ukázala mi stopy po střelách ve stěně. „Ty jsou asi rok staré, z doby, kdy naše město okupovala an-Nusrá. Tehdy jsme neodešli. Tehdy jsme se rozhodli, že budeme klást odpor. Celý náš dům byl v troskách. Ale byl to náš dům. Zůstali jsme, dokud to nepřešlo, a postavili ho znovu.“

Přikývl jsem.

„Tobě to možná připadá zvláštní. Možná to nedokážeš zcela pochopit, když jsi z Evropy. Ale to, co tady děláme, je něco úplně jednoduchého. Stavíme znovu věci, co odešly. Říkáme tomu život.“

Měli jsme ještě další úkol, který jsme museli velice často provádět, a to „získávat informace“. Museli jsme zjišťovat, kdo ve vesnicích podporuje Islámský stát.

Islámský stát měl v každé vesnici svého člověka, jenž mu za úplatu podával cenné informace. Informoval ho, jak často naše jednotky do vesnice přijíždějí, jak jsme kde rozestavěni, kde jsou naše pozice a které budovy máme obsazeny.

A protože jsem neuměl arabsky ani kurdsky, byl jsem při takovém získávání informací vždycky poněkud mimo, ale měl jsem veskrze pocit, že se tu vyvinul aparát, jenž postupně dosahoval rozměrů Stasi. Totiž nejen nepřítel, ale i my jsme měli ve vesnicích své lidi a platili jsme jim za to, co nám říkali, třeba kdo zvlášť často opouští vesnici nebo se setkává a povídá si s cizími lidmi. Špehovali jsme špehy.

Vesničané špehovali jeden druhého za pár směšných centů. Když jsme jednou zavítali do vesnice, kde chtěl Doktor uzavřít pár dohod se stařešiny, dostali jsme hlášku, že tam mají jednoho silně přesvědčeného stoupence Islámského státu.

„Navštivte ho,“ řekl nám velitel. Pro takové případy jsme měli v jednotce specialistu. Říkali jsme mu jenom Čečenec. Byl to strašně nesympatický chlap, s nímž jsem mluvil, jen když to bylo nezbytně nutné. Ten Čečenec měl bezmála dva metry a rozložitý byl jako vyhazovač. Byl to typ muže, kterému jdeš radši z cesty, když ti jen trošku záleží na zdraví. Čečenec byl hrozně silný chlápek. A měl obrovské pěsti.

Jmenoval se vlastně Jurij, bylo mu tak pětačtyřicet, měl už šedivé vlasy a volali si ho vždycky na špinavé práce. A to Čečenec rád.

S ním a s jedním Kurdem jsme šli k domu toho údajného zrádce. Zaklepal jsem. Chlap nám plaše otevřel. Byl očividně nervózní. Čečenec rozrazil dveře a beze slova vstoupil do domu. Kurd a já jsme se na sebe skepticky podívali a pak jsme šli za ním.

Čečenec uměl trochu arabsky, nemám tušení, kde se to naučil. Mluvil na muže, ten jenom vrtěl hlavou, ale ustavičně tak nějak provinile koukal na zem.

„Spoutejte ho,“ nařídil nám Čečenec a my tomu muži spoutali ruce za zády. Byl to ještě mladý chlap, tak lehce přes dvacet. Měl krátké vlasy a na obličeji jaterní skvrny.

Čečenec se ho znovu něco zeptal, ale domnělý stoupenec Daiše neodpověděl, jenom se díval do země a mumlal si něco zcela nesrozumitelného.

„Co říká?“ zeptal jsem se našeho experta na výslechy.

„Modlí se.“

A potom mu Jurij vyťal políček. Neudeřil ani příliš silně, ale ta facka zabrala. Chlápek šel do kolen a začal hlasitě brečet a vzlykat a mluvil a mluvil a mluvil.

Jurij se podíval na mě a na Kurda.

„Doznal se,“ řekl. „Seberte ho.“

Odvedli jsme zrádce k našemu vozu, odkud velitel povolal vysílačkou speciální jednotku. Příslušníci této jednotky si odváželi informátory, kteří se přiznali. Co se s těmi zrádci dělo pak, to nevím. Patrně je uvěznili. Nebo dál vyslýchali. Nebo něco jiného.

„Tohle bylo snadný,“ prohlásil Čečenec, když jsme se vraceli na základnu. „Většině lidí se ani nemusí ubližovat, když se z nich chce něco dostat. Stačí jim dát pocit, že by to mohlo bolet. Strach je mnohem účinnější než bolest,“ řekl Jurij a usmál se.

Mně však do smíchu nebylo.

V našem objektu byla budova, kterou jsem měl ze všeho nejradši. Kancelář. Tam jsem trávil maximum času. A to kvůli Xalovi. Xalo byl báječný chlap. Vypadal jako dost zdařilý kříženec Billa Murraye a Tom Hankse. Mluvil lámaně anglicky, já zas lámaně kurdsky, a přesto jsme se spolu skvěle bavili. Xalo měl dřív malou firmu, ale pak se přidal do boje proti Frontě an-Nusrá a nakonec skončil u Lidových obranných jednotek. Veškerá naše byrokracie běžela přes něj. Například ta záležitost s propustkami. Islámský stát byl stát mezi státy, parazit, jenž se rozšiřoval mezi Sýrií a Irákem a vytyčoval si hranice zbraněmi. A tak od sebe odděloval také rodiny.

Kdo chtěl cestovat do Islámského státu za příbuznými, potřeboval zvláštní povolení. A ta se dala získat jenom u Xala. Byla to pro mě vždycky šílená představa, že existují lidé, kteří tu hranici dobrovolně překračují a vydávají se na milost a nemilost těm barbarům. Ale stejně tak bylo pro mě nepředstavitelné, jaké to asi je, když lidé, jež milujeme, žijí v nepřátelské zemi.

Stále znovu přicházely zprávy, že ve městech dobytých Islámským státem byla nastolena despotická vláda. Znamenalo to sice, že tam platí šaría, ale teroristé si ve skutečnosti vykládali boží zákony, jak se jim to zrovna hodilo. Ve městech existovalo cosi jako náboženská policie. Muži, kteří jezdili po městě a dohlíželi, aby ženy byly správně zahaleny, aby se nedržely se svými manžely za ručičku anebo se nechovaly jinak „nemravně“. Cigarety a alkohol byly přísně zakázány. Koho přistihli při kouření, musel počítat s vězením. Stařičké muže, kteří po celý život kouřili cigarety a nedokázali si ze dne na den odvyknout, prostě zatkli.

Islámský stát je dohlížitelský stát, a sice toho nejhoršího druhu. To skutečně šílené na něm je, že mnozí z těch božích bojovníků si v té své zvrácené ideologii ještě myslí, že dělají lidem nějaké dobro. Veškeré jejich myšlení je nasměrováno na posmrtný život. Věří, že světský trest očišťuje duši a zločinec pak prost hříchů může odejít k Alláhovi. Takže si myslí, že pro toho sedmdesátníka, jehož dají zbičovat, protože kouřil, dělají něco dobrého. I když ten stařec bude nyní trpět, aspoň na onom světě se mu povede líp.

Pořád jsem měl ty obrazy v hlavě, když jsem seděl u Xala v kanceláři a za ním chodili civilisté s prosbou o propustku přes hranici. Někteří z nich vypadali vystrašeně z představy, že se pustí na cestu do nejistoty. Ale většina měla do tváře vepsánu rezignaci, která ve mně vyvolávala neskonalý smutek. Na těch lidech bylo patrné, že toho prodělali, prožili a viděli tolik, že strach už neznají. Prostě neměli co ztratit. Jakou cenu má ještě lidský život, když jí už dávno pozbyl?

Přicházeli za Xalem, když už nevěděli co dělat. Bez propustky se odtud nedostali. Jediné cesty, jež vedly z města, byly silnice. A na všech byla kontrolní stanoviště. Jet napříč pouští bylo prostě nemožné. Nejen proto, že tam všude byly prohlubně, písek a skály a že by při dešti zapadli i s nejlepším džípem – i tak by postupovali jen nesmírně pomalu. Nepřítel by je hned zpozoroval. A bez milosti zastřelil.

Někteří chtěli do Islámského státu za obchodem. Hranice stále znovu přejížděly vozy s potravinami. Vždy jsem se snažil zapamatovat si obličeje řidičů, abych je poznal, až se budou vracet. Ale většinu z nich jsem už nikdy nespatřil.

Xalo tam byl sedm dní v týdnu a dvanáct hodin denně. A kdykoli jsem přišel, přistrčil mi dva balíčky cigaret, i když jsem se snažil pomalu s kouřením přestat. Časem jsem začal v krámu vyměňovat cigarety za konzervy s tuňákem.

Když jsem jednou seděl u něj v kanceláři, podal mi knihu. „Koukni,“ řekl. „To jsme získali dneska. Ukořistili jsme bednu s knihami. A mezi nimi byla i jedna německá. Aspoň si tedy myslím, že je německá.

Podal mi malou černou knížku z nakladatelství Suhrkamp.

Hermann Hesse. Stepní vlk.

„Jo,“ řekl jsem. „Je německá. Můžu si ji nechat?“

„Jasně. Je tvoje.“

Jednou jsme měli zajišťovat bezpečnost slavnosti v Serê Kaniyê. Jednalo se o velký průvod městem a sjeli se na něj vysocí důstojníci a politici a na ty jsme měli dohlédnout. Neměl jsem ani ponětí, kvůli čemu ty oslavy jsou, ale jejich průběh mi značně připomínal klasický karnevalový průvod. Jenom bez vozů. A bez masek.

Město bylo jak se patří vyzdobeno a na ulicích určitě několik tisíc lidí s jásotem zdravilo papaláše YPG. Brandon a já jsme patřili k formaci šesti mužů, kteří pochodovali za jednou skupinou politiků. Doktor šel přímo před námi. Byli jsme silně ve střehu.

„Tohle je z hlediska bezpečnosti zlej sen, Agite.“

„To teda je. Máme někoho na střechách? zeptal jsem se a musel jsem překřičet hlasité bubnování, jež udávalo přehlídce rytmus.

„Jo, ale moc málo. Zajistit pořádně celou trasu je naprosto nemožný.“

Rozhlížel jsem se a prst jsem měl ustavičně na pojistce. Bylo tu prostě až příliš nebezpečných faktorů. Sebevražedný útočník, někdo, kdo vjede autem do davu... riziko bylo nevypočitatelné.

Podíval jsem se na Brandona, působil maximálně soustředěně. Potom jsem si všiml, že vedle mě běží nějaký hoch. Mohlo mu být tak pět šest let a držel se mě za kalhoty. Vzhlížel ke mně a široce se na mě usmíval. Taky jsem se na něj usmál a dal jsem mu najevo, že mi nevadí, když půjde chvíli se mnou.

Hrdě vypnul prsa a také se rozhlížel, jako by nám chtěl pomoct hledat potenciální útočníky.

Když jsme ušli nějaký ten kus cesty, odepnul jsem si od opasku láhev s vodou, trochu se napil a podal ji klukovi. „Napij se,“ řekl jsem, vědom si toho, že stejně nerozumí ani slovo anglicky. Vykulil na mě oči. Potom láhev zašrouboval, aniž se napil, a zase mi ji uchytil na opasku. Tak to sice myšleno nebylo, ale pro toho maličkého radost, že může dělat asistenta vojákovi, znamenala pravděpodobně víc než možnost uhasit žízeň. Pohladil jsem ho po hlavě.

Po deseti minutách zahlédl na chodníku svého tátu a my mu ho předali.

„Zatím je klid,“ řekl Brandon. „Ale klidnej budu, až to skončí.“

Lidi jásali a křičeli, Doktor mával v levici vlajkou Kurdistánu a v pravici vlajkou YPG. Nezdálo se, že by si dělal přílišné starosti. Ale možná to byl taky jen zatraceně dobrý herec.

Ohlédl jsem se na ty tři za námi. Pochodovali tam dva Kurdové a jeden Američan. A myslel jsem, že nevidím dobře.

„Brandone,“ naznačil jsem mu, aby se podíval, co zrovna dělá jeho krajan.

„To snad není pravda,“ řekl.

„Kamaráde,“ zavolal na něj. „Co to děláš?“

Američan si zavěsil kulomet na rameno a vytáhl si iPhone. Místo aby sledoval okolí, tak v rytmu bubnů kecal nebo fotil.

„Hochu, zastrč ten mobil a dej prst na pojistku. Tady nejsme pro zábavu. Tady děláme tu svou zatracenou práci,“ křikl na něj Brandon. Na čele se mu ukázala žilka. To bylo vždy znamení, že je rozumnější mu neodporovat.

„Brandone,“ zeptal jsem se ho, když se trochu zklidnil. „Myslíš, že je vyšší pravděpodobnost, že nás zabije Daiš, nebo že zařvem na blbost vlastních kamarádů?“

Vůbec mu to nepřipadalo legrační.

„Je to blázinec. Úplnej blázinec.“

Lidi zatím pořád skandovali „YPG, YPG, YPG“ a mávali vlajkami a praporky.

Už jsme tak pochodovali dobré dvě hodiny a průvod se pomalu chýlil ke konci. Potom jsme došli k provizornímu pódiu. Byla to vlastně korba náklaďáku se dvěma reprobednami. Pár politiků na korbu vylezlo a mělo do mikrofonů krátké proslovy.

„Ještě musíme zvládnout tohle a končíme,“ řekl Doktor a upravil si uniformu.

Vyskočil na pódium a nasadil na dobře desetiminutovou řeč.

Zrovna když skončil, slyšeli jsme jakousi tupou ránu. Byla tak hlasitá, že zcela přehlušila skandování.

„Co je to? Co se tu děje?“ vykřikl Američan, který se zrovna opět zabýval mobilem. Rozhlédl jsem se, podíval se na Brandona, podíval se do davu a pak jsem vykřikl: „Doktor. Musíme Doktora odtud dostat.“ Neklid vzrůstal.

Potom jsem viděl, že za průčelími domů stoupá černý kouř. Měl jsem pocit, že najednou je všechno neskutečné, že teď se ujímá služby autopilot v mé hlavě a já už jednám jenom podle něj. „To byla bomba,“ vykřikl Brandon. „Vytáhněte odtud Doktora,“ křikl jsem ještě na Američana, který teď s oběma Kurdy Doktora kryl. Viděl jsem, jak předjelo auto a jak do něj naši hoši nastoupili. Lidi mezitím taky zjistili, že něco nehraje, a stále víc propadali panice. Pobíhali ulicemi a mačkali se, a čím více ten černý kouř na obloze houstl, tím hlasitěji křičeli.

„Agite, Brandone, s námi,“ křikl na nás velitel.

„Víme, co se děje?“ zeptal se Brandon.

„Útok na soud.“

Proběhli jsme úzkými uličkami, protáhli se mezi lidmi, kteří běželi všichni opačným směrem, a konečně jsme se dostali na místo útoku.

„Odpálili auto,“ řekl jeden z našeho družstva, jenž se tam dostal před námi.

„Dva chlapi od Islámského státu, ujeli na motorce. Už jsme dali uzavřít celé město, ještě tady někde musejí být.“

„Jsou nějaký oběti?“

„Nevím.“

Vládl tam naprostý chaos. Všude po ulici střepy skla, na asfaltu krev. Několik raněných leželo na zemi a řvalo. Byl to hlasitý, naléhavý křik. Viděl jsem ženy, jak klečí u raněných a začínají hlasitě lkát a naříkat. Jiní se snažili o raněné postarat, jak jen to šlo. Stahovali si trička, trhali je na obvazy.

Byl to totální zmatek. Tisíce lidí křičely a mluvily současně a ve chvíli, kdy mi veškerý ten hluk splynul v hlavě v jedinou hlasitou zvukovou kulisu, která mě zcela zmáhala, najednou jsem byl opět zcela při smyslech.

To byl adrenalin.

„Jdeme, Agite. Hledat ty chlapy,“ řekl Brandon, zcela posedlý po nějaké rychlé reakci.

Velitel nám sehnal auto a my projížděli město. Stavěli jsme každou motorku, přinutili jezdce slézt a kontrolovali mu doklady. Nevěděli jsme přesně, koho hledáme, ale věděli jsme, že kdyby před námi stál nějaký islamista, tak ho poznáme.

Ale žádného jsme nenašli. Když slunce pomalu zapadalo, vrátili jsme se na základnu. Pachatelé unikli.

Náš oddíl nebyl jako ostatní. To mělo vícero důvodů. Jedním z nich bylo pestré složení. Doktor bezpodmínečně chtěl smíšený mezinárodní tým, což samo o sobě bylo dobré rozhodnutí. Až na to, že mezinárodnost nemá sama o sobě žádnou hodnotu. Dá se to říct i jednodušeji: měli jsme v oddílu až příliš idiotů. Například Parhama. Parham byl íránský Kurd, který fakt měl něco v hlavě. Plynně ovládal více jazyků, arabštinu, kurdsštinu a angličtinu, a sloužil u nás jako tlumočník. Jenže to mu nestačilo. Měl zjevně vyšší ambice. Po Adamovi to byl druhý tlumočník, jenž se řídil zcela svou politikou.

Zpočátku jsem to vnímal jenom okrajově. Brandon a já jsem jednoho dne seděli v naší světnici a Parham si k nám přisedl. „Hoši, měli bychom si někdy zásadně promluvit o rozvrhu služeb. Rozpis stráží.“

„Ano, Parhame,“ odpověděl Brandon. „Máš pravdu. Musíme to líp zorganizovat. Uděláme zítra večer poradu a vyřešíme to společně.“

„To není třeba,“ řekl Parham a ušklíbl se. „Rozpisy teď převezmu já.“

„A to říká kdo?“ zeptal jsem se.

„No kdo. To říkám já.“

Podíval jsem se na Brandona a hned jsem viděl, že si myslí totéž co já.

„Parhame,“ zkoušel jsem to diplomaticky, „jistě je to od tebe milé. Ale přece jen se radši zítra sejděme. Jsme tým a rozvrh bychom měli prodebatovat společně.“

„Ne, tak to nejde. Jsem tady za tuhle skupinu odpovědný! Rozvrh udělám já.“

Po Adamovi byl Parham už druhý překladatel, který zničehonic propadl mně zcela nepochopitelné megalomanii.

„No tak, Parhame. Nejsi za nás odpovědný. Jsi jenom zatracenej překladatel!“

To jsem neměl říkat. Parham se těžce urazil. Civěl na mě s otevřenou pusou a pokoušel se o oční kontakt s Brandonem, zřejmě doufal, že mě Brandon nějak usměrní. Ale Brandon se jenom ušklíbl a pokrčil rameny, což Parhama ještě víc rozvzteklilo. Vyskočil a praštil dveřmi tak silně, že Kurdové, kteří s námi byli na světnici, sebou trhli.

Následujícího večera jsme si s celým týmem sedli na dvoře velké vily a hovořili o rozvrhu služeb i o všeobecné situaci v týmu. U nás to prostě neklapalo. Zatímco v jiných jednotkách měli zcela samozřejmě dva chlapi na starosti kuchyni, u nás služba v kuchyni vůbec neexistovala. Místo abychom měli běžná tři jídla denně, všechno záviselo na náhodě. Když měl někdo čas vařit, tak se jedlo. Když se nikomu nechtělo, museli jsme se spokojit s chlebem. Takhle to dál nešlo. Rozhodli jsme se, že patnáctičlennou jednotku rozdělíme do tří družstev. V každém družstvu se určí jeden, co bude mít na starosti kuchyni. A každý den převezme jedno družstvo na určitou dobu strážní službu a hlídky. To bylo dobré řešení, ačkoli jsem pochyboval o tom, že se dokážeme dostatečně ukáznit, abychom to skutečně realizovali. Ale třeba to přece jen vyjde.

„Tuhle schůzku jsme si mohli ušetřit,“ vyjel na mě Parham, když šel se mnou do našeho baráku. „Já bych rozvrh služeb sestavil rychleji a líp.“

„No jasně,“ řekl jsem.

„Mohli jsme si dneska ušetřit hodinu života. Bez toho všeho žvanění. Ale to ne, hlavně že všechno se důkladně prodebatuje.“

„Člověče, Parhame, sklapni už!“ vyjel jsem na něj. Tahle úroveň mateřské školky mě už pořádně štvala. A zase jsem se patrně dotkl nějakého jeho bolavého místa. Parham měl bolavých míst hodně. S drsnými vojenskými způsoby si nevěděl rady.

„Co to bylo? Cos mi to řek?“ obořil se na mě a agresivně ke mně pokročil. „Jak to se mnou vůbec mluvíš? Co si myslíš, že jsi?“ Výhružně se přede mě postavil.

„Ale no tak,“ snažil jsem se ho zklidnit.

Jenže to ho rozvzteklilo ještě víc. Rychle jsem ovšem poznal, že to všechno jenom hraje a že se nechystá k fyzickému útoku. Ani to neměl ve zvyku. Kurdové konflikty neřešili násilím. To nebyl jejich styl. Nebylo to v jejich mentalitě. A i kdyby – dělal jsem jako puberťák kickbox, věděl bych, jak se bránit. Ale zachoval jsem klid. Ostatní z jednotky ho odtahovali. Řval pořád dál, obličej mu zbrunátněl. „Co si myslíš, že jsi, Christiane? Za koho se považuješ? Nikdo se mnou takhle mluvit nebude. Nikdo!“

Dva Kurdové se přede mne postavili. „Klid, Agite. Nedej se vyprovokovat.“

To jsem se musel smát. „Cože. Já jsem přece úplně klidnej. Jsem klid sám.“

Brandon se opíral o futra a jenom vrtěl hlavou.

Ale to byl teprve začátek. Parhamova iniciativa v rozvrhování služeb se očividně nepřenesla na jejich dodržování. To jsem vždycky dostával sežrat, když mě měl střídat. Když nepřišel, tak jsem z toho zpočátku nic nedělal. Zašel jsem prostě do světnice, vzbudil ho a čekal, až po nějaké chvíli totálně rozespalý nastoupí.

Třetího dne jsem už toho ale měl dost. Bylo 23:20 a Parham mě měl vystřídat už před dvaceti minutami. Už mě prostě štval. Šel jsem mu dát budíček. Ale s nějakým přátelským chováním jsem už skončil. Přece ty své zatracené povinnosti plnit musí. Tady přece nešlo o naše osobní neshody. Tady šlo o to, že základna se musí sakra střežit. Nechtěl jsem být odpovědný za to, že dvě desítky chlapů zamordují ve spánku jen proto, že náš tlumočník má uraženou čest a hodlá se mnou svádět nějaký boj o převahu.

Takže jsem rozrazil dveře ložnice a vztekle zařval: „Parhame! Vstávej a konečně už nastup sakra do služby! Máš na to pět minut.“ Ostatní hoši se pořádně vylekali, ale to se nedalo nic dělat.

O pět minut později jsem se už částečně zklidnil a za dalších deset minut se náš tlumočník konečně doploužil do služby. Kdyby pohledy mohly zabíjet, Parham by byl tu noc tím nejnebezpečnějším zabijáckým strojem v celé Sýrii. Jeden samotný by porazil Daiš. Když zaujal postavení, beze slova jsem odešel.

K nevyhnutelné dohře došlo hned další den. Seděl jsem před barákem a triedrem pozoroval pouštní krajinu, tu někdo do mě z boku rycnul. Parham. Jasně.

„Co je?“

„Co je? Co je? To se ptáš mě, Agite? Co to bylo v noci, co? Co? Ztrapnil jsi mě přede všemi. Jako bych byl nějakej hloupej kluk!“

„Co to tady kecáš?“ Postavil jsem se. Měl jsem toho chlapa prostě dost.

„Přede všemi mě zesměšnit. Toho budeš litovat, ty sráči!“ Jeho obličej nabral nebezpečně červený nádech a na čele mu dost nezdravě vystoupila žilka.

„Hele, zklidni se, hochu. Jediný, kdo se zesměšňuje, jsi ty. Jsi chlap, co si nejvíc otvírá držku – a nejmíň dělá. Prostě choď na tu svou zasranou službu včas a všecko bude v pořádku.“

„Nic nebude v pořádku,“ zařval a začal do mě strkat.

Teď už mě fakt rozčilil. „Každý tady maká líp než ty. Začni to už konečně brát do prdele vážně!“

A zase začal do mě strkat.

„Parhame, dej si bacha. Myslím to vážně. Dej si bacha!“

V té chvíli k nám doběhli hoši a odtrhli nás od sebe. Zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil. Skutečně jsem ho už málem udeřil, ale věděl jsem, že tím bych se dostal do průšvihu. Napadnout vlastního, to nešlo. A vlastně jsem ani nechtěl. Jenže tenhle chlápek mě fakt dokázal vytočit.

Zatímco mi Parham dál hlasitě nadával, šel kolem velitel. Zvolna kráčel naším směrem, ruce v kapsách, a střídavě na nás zkoumavě hleděl.

Ukázal jsem na tlumočníka. „Vidíte, co se tu děje? Co to má znamenat?“ Snažil jsem se být klidný, jak jen to šlo. Nemělo to vypadat, jako bych byl útočníkem já. Ale z Parhamova překypělého temperamentu jasně vyplývalo, kdo koho napadl. „To přece nejde. To se přece nedá dělat!“ řekl jsem obrácen k veliteli a své pobouření jsem ani nemusel hrát. Velitel však jenom pokrčil rameny a šel dál. To byl jeden z důvodů, proč naše jednotka nefungovala tak dobře jako ostatní. Latentní konflikty se neřešily, spíš se rozdmychávaly.

Bylo mi jasné, že je to jen otázka času, kdy to pořádně bouchne.

Došlo k tomu dřív, než jsem čekal. V březnu nás poslali do Alíši. To je vesnice jižně od Serê Kaniyê a leží v údolí, jímž protéká řeka Chábúr. Její tok byl už před mnoha desítkami let napřímen a měla velice nízký stav vody. Na druhém břehu byli islamisti. Měli jsme k sobě tak blízko, že jsme viděli je i jejich tábor. Jenom ta řeka nás dělila. V údolí Chábúru bylo hodně křesťanských osad. Kdyby je dobyli, byl by s nimi amen.

„Co máme za úkol?“ zeptal jsem se Brandona, když jsme seděli na korbě pickupu, svírali zbraně a pomalu se blížili k vesnici. Za námi jel druhý vůz s bojovníky, z nichž jsem znal jen některé. „Obsadit tu vesnici,“ řekl Brandon a natáhl závěr americké útočné pušky M4.

Připravil jsem se. Když jsme vjeli do Alíši, zrovna zapadalo slunce. Byl jsem plně ve střehu. „Je tady spousta sympatizantů s Islámským státem,“ řekl Brandon. „To by mohlo být hodně ošklivý.“ Zastavili jsme před školou. „Sesedat, jedu, jedu,“ volal velitel a my seskákali a proběhli velkou a těžkou železnou branou, kterou nám otevřel jakýsi stařec.

Opět jsme se ubytovali v jedné třídě, a když jsme se jakžtakž zařídili, přišlo pár vesničanů s dekami a polštáři. S nimi i stařenka, jež nám přinesla dokonce hrnec rýže. Nebylo to moc, ale když jsem viděl její potrhané šaty, uvědomil jsem se, že je to patrně všechno, co má. Dávala nám víc, než si mohla dovolit sama pro sebe, a aniž jsem s ní mohl promluvit, pochopil jsem, že nám z vděčnosti přinesla možná své poslední zásoby. Pro ni jsme byli hrdinové, kteří ji a její děti zachrání před samozvanými božími bojovníky Islámského státu. Byl to dobrý pocit. Usmál jsem se na tu starou dámu, ale pohled dál strnule upírala před sebe. „Lehněte si tady. Odpočiňte si,“ řekl velitel. „Zítra přijede Doktor. Bude to významný den.“

Nazítří ráno jsme společně seděli u snídaně a bavili se o zvěstech, jež se nám donesly. „Tahle vesnice je smrtelná past,“ soudil jeden bojovník. „Je tady spousta stoupenců Daiše. Zradí nás a převálcujou.“

„Blbost,“ přerušil ho jiný. „Přece jsi viděl, jak nás včera přivítali. Myslíš si, že by se o nás postarali, kdyby plánovali, že nás jim vydají?“

„Nemusí být proti nám všichni. Ono stačí, když nás zradí jenom pár. Slyšel jsem, že Islámský stát hodlá v noci na vesnici zaútočit. Že v noci překročí řeku.“

Brandon a já jsme jedli chleba a do hovoru se nezapojovali. Nechtěli jsme se přidávat k nějakým spekulacím. Stejně by to k ničemu nebylo. Jako už tolikrát často nám nezbývalo než čekat, co bude dál. Nemohli jsme dělat nic jiného, než být ve střehu. A reagovat na všechno, co se stane.

„Chlapi,“ řekl pak velitel. „Dneska v poledne bude shromáždění obyvatel. Promluví k nim Doktor. Zatím se postarejte o to, aby nikdo z místních neměl přístup k mobilu.“

A tak jsme se rozdělili a šli na patrolu. Alíša byla dost velká vesnice. Měla dobrou tisícovku obyvatel, z nichž jsme během dopoledne viděli většinu. Skutečně jsme chodili dům od domu, klepali na dveře, aby lidi vyšli ven, a zabavovali jsme jim mobily. Když tvrdili, že mobil nemají, prohledali jsme jim dům.

„Proč to děláte?“ ptali se nás. Bylo mi jich líto. Sám jsem velice dobře věděl, jaké to je být bez mobilu odříznut od světa. Ale tady šlo o život a o smrt. Nemohli jsme riskovat, že budou informovat Daiš. „Ve třináct hodin se koná shromáždění vesnice. Pošlete to dál,“ řekl jim jeden Kurd z našeho týmu arabsky. „Tam se všechno dozvíte.“

Ve třináct hodin se Doktor skutečně ukázal. Vesnice se shromáždila na malé louce a Doktor si stoupl pod strom a měl k místním dlouhou řeč. Bohužel jsem nerozuměl všemu, ale jistě jim vykládal, co se stane, když přijde Daiš. Co s nimi udělají. Jak jim seberou děti. A jak Islámský stát vesnici ovládne a podrobí. „Když přijde Daiš,“ říkal, „pak máte na vybranou – buď se rozhodnout pro pravidla těch středověkých islamistů, nebo zemřít. Když budete s námi spolupracovat, můžete naopak žít svůj život, jak ho chcete žít. Lidové obranné jednotky vás k ničemu nutit nebudou. Lidové obranné jednotky vás nechtějí o ničem přesvědčovat. Lidové obranné jednotky vás chtějí jenom chránit před Daišem.“

Doktor stál uprostřed mezi lidmi. Snažil se jim vysvětlovat situaci a zbavit je strachu. Sliboval jim, že YPG se o ně postarají. Že tu jsme proto, abychom na ně dávali pozor. Hodně lidí souhlasně pokyvovalo. Doktor byl dobrý politik. Dával místním pocit bezpečí a to byl v končinách jako v Sýrii, kde už nebyla záruka ničeho, dost velký výkon. Lidé se ustavičně ptali, kdy dostanu nazpátek mobily. Vysvětlil jim, že máme bezpečné informace, že ve vesnici jsou stoupenci Islámského státu. Mobily si ponecháme jenom na nezbytnou dobu. Je to zkrátka otázka bezpečnosti. Během proslovu za námi ustavičně chodili mladí mužové a škemrali, ať jim ty mobily vrátíme. Zapřísahali se, že „nejsou Daiš“. Jasně že ne. Ale my jim nemohli pomoct. Brandon a já jsme na sebe poněkud bezradně pohlédli a pak jsme odjeli na naši základnu ve škole.

Následující noc jsme Brandon, Parham a já měli hlídku na velké střeše školy. Našemu chronicky podrážděnému tlumočníkovi se dokonce podařilo nastoupit do služby přesně. Rozmístili jsme se na střeše a každých pár minut střídali postavení. Stál jsem na okraji střechy a díval se do tmy. Měsíc tuto noc dával jen málo světla a stěží bylo co vidět.

„Hej, Agite,“ ozval se ze strany Parham. „Co myslíš, že tam vidíš? Co tam má jako být? Nepřítel určitě ne.“

To už ten tyátr zase začíná?

„Vím, co dělám,“ odpověděl jsem. Ten chlap mi už lezl pořádně na nervy.

„Ale tam, kam koukáš, se žádný nepřítel neukáže.“

Zbytečná provokace, pomyslel jsem si. Taková blbost. Jestliže má Daiš skutečně nepozorovaně vniknout do vesnice a zaútočit, tak zaútočí ze všech stran. Neměl jsem absolutně žádnou chuť nechat se zatáhnout do téhle blbé debaty.

„Parhame, neštvi mě.“

„Lituju, Agite, ale ty nás tady ohrožuješ. To snad ještě říct smím.“

Brandon obrátil oči v sloup.

„Drž už hubu, ty tatrmane,“ řekl jsem a doufal, že tím to skončí. Měl jsem tušit že ne. Parham a jeho bolavá místa. Tentokrát jsem jich zřejmě zasáhl několik najednou, můj přecitlivělý kamarád tlumočník naprosto ztratil nervy.

Odrázoval jako uražené dítě. Dekou, kterou měl přes ramena, praštil na zem a natáhl závěr. Pak se ke mně otočil, zvedl kalašnikov a namířil mi přímo do obličeje.

Nechtělo se mi věřit, co se tu děje. Všechno působilo tak neskutečně. Jako by se mi to zdálo. Měl jsem pocit, že tu scénu můžu pozorovat jako nezúčastněný divák. Viděl jsem, jak Parham stojí na střeše školy a míří na mě svou zbraní. Viděl jsem sebe, jak před ním ohromeně stojím a nehýbám se. Nechtělo se mi tomu prostě věřit.

V té chvíli se mi hlavou honilo tisíc myšlenek. Jak mám reagovat? Mám taky sáhnout po zbrani? Chybné rozhodnutí, chybný pohyb mohly být osudné. A rázem jsem byl zcela ve střehu. Cítil jsem, jak se mi tělem žene adrenalin.

Parham a já jsme na sebe upřeně hleděli dobrých deset sekund. Koutkem oka jsem viděl, jak si Brandon zabořil obličej do dlaní. „Parhame. Skloň. Tu. Zbraň,“ řekl jsem co nejklidněji a gesty naznačoval, že já po zbrani sáhnout nehodlám. Parham na mě civěl ještě několik sekund, potom kalašnikov skutečně sklonil a odešel. Brandon byl z toho naprosto ohromený.

„Vážně se to stalo?“

Vytáhl jsem za Kurdy do války. Byl jsem pro tento národ ochoten zemřít. Ale ne kulkou kamaráda, do háje! Hlavou se mi honila jediná myšlenka. Co by se stalo, kdyby mě zastřelil? Kdyby mu skutečně definitivně přeskočilo? Do prdele práce.

„Počkej tady,“ řekl Brandon a seběhl za velitelem. Vylíčil mu, co se stalo, a za pár minut se vrátil na střechu s velitelem i Parhamem. Náš přímý nadřízený se pokoušel situaci urovnat, ale dost nešikovně. „Agit, you here. Parham, you here,“ řekl a ukázal na opačné konce střechy. Oddělit nás od sebe jako malé kluky, to přece nemohlo být řešení.

Brandon takové jednání nechápal. Byl naštvaný. Opět sešel a vrátil se s Doktorem. Zatím už byla půlka našeho týmu vzhůru a vyšla se na střechu podívat, co se děje. A protože Parham byl tlumočník, těžko jsem mu mohl oponovat protiargumenty. Ať už říkal cokoli. Situace byla naprosto ujetá. Už jsem nevěděl, kde je nepřítel. Někde tam venku, nebo ho mám přímo za zády?

Parham se Doktorovi pokoušel vysvětlit, že jsem na stráži ustavičně hleděl špatným směrem a že mě na to upozornil, čímž se hádka vyostřila. Takový nesmysl.

„Nepřítel by mohl přijít z kterékoli strany, ale i kdyby, i kdybych stál na nesprávném místě, což jsem nestál, tak to do prdele ještě není důvod, aby na mě mířil nataženou zbraní.“

„Okay, to by stačilo,“ řekl Doktor.

Zahleděl se na Parhama a pak na mne.

„Agite, půjdeš s námi,“ řekl a krátce se odmlčel. „Ne. Jinak. Parhame, ty půjdeš s námi. Sbal si. Převelíme tě.“

To bylo přesně to správné řešení! A obzvláště mě potěšilo, že Parham tak ztratil tvář před celým mužstvem. Nenávistně se na mě podíval a odplivl si.

I toho si Doktor všiml a okamžitě ho znovu napomenul. Nerozuměl jsem, co říká, ale potom ke mně Parham neochotně přistoupil a podával mi ruku. Já jen ztuhle stál, pohlédl mu do očí a řekl jsem: „Ne.“

A odešel. Převeleli ho k jiné jednotce a šel na frontu.

Jak jsem se později od Brandona dozvěděl, byl v jednom boji těžce zraněn. Dostal tři zásahy do nohy. Toho psychopata jsem už nikdy nespatřil.

Původně jsem počítal s tím, že v té vesnici zůstaneme tak dva tři dny. Uběhly však už dva týdny a konec byl v nedohlednu. Na to jsem nebyl připraven. Neměl jsem kartáček na zuby, náhradní prádlo, nic. Všechno zůstalo v Serê Kaniyê.

Pár dní se dala taková extrémní situace ještě vydržet, ale po dvou týdnech toho bylo už moc. Ve vesnici jsem si sice koupil kartáček, jenže pasta se sehnat nedala. Ale pak jsem měl štěstí. Zeptal jsem se ženy od zásobovacího vozu, který nám denně přivážel jídlo, kde bych něco takového sehnal – a ona měla čistě náhodou malou, poloprázdnou tubu a darovala mi ji. Jsou to právě malé věci života, které někdy znamenají nesmírně moc.

Ve vesnici jsme neměli tekoucí vodu, a tak jsem si umyl hlavu a tělo trochou šamponu. Nic jiného jsme tam neměli. Ta vesnice byla bezútěšná. V jediném tamním krámě se dalo koupit jen to nejnutnější. A sice rýži a zeleninu. Maso bylo leda tak v konzervách. Kartáčky na zuby měli, ale pastu ne.

Většina místních chovala domácí zvířectvo a byli samozásobitelé. Nikdo v té vesnici vlastně nepracoval. Muži jen celý den posedávali a kouřili šíšu a rozprávěli. Pokaždé když jsme patrolovali, mě napadalo, jak bezútěšné pro ty lidi asi je, že nemají žádnou perspektivu. A takhle tomu nebylo jenom za války. Tohle byl jejich život. Ani mě nepřekvapovalo, že se tolik mužů chtělo stát vojáky. Třetí týden jsme začali obyvatele vyzbrojovat a ukazovat jim, jak se hlídkuje. Ti lidé se pak postupně začleňovali do YPG.

Odpoledne se za námi stavil jeden místní. Byl poněkud pečlivěji oblečen než ostatní, což svědčilo o tom, že je taky o něco zámožnější. Přinesl nám balíček cigaret. Jmenoval se Azid a mluvil docela obstojně anglicky. „Jsem tady lékař,“ řekl Azid a přisedl si k Brandonovi, mně a dvěma ženám od YPJ, s nimiž jsme se zrovna bavili.

„A co?“ zeptal se Brandon. „Hodně práce?“

Azid přimhouřil ve slunci oči a krátce se zamyslel. „Jednou hodně málo. Jindy zase až příliš. Tady není nic mezi.“

Přikývl jsem a zapálil si jednu z jeho cigaret. Z čela mi skapával pot.

„A co u vás?“ zeptal se.

„Už dlouho nevím, jaké to je něco mezi,“ odpověděl jsem. „Každý den je už jenom extrém.“

Azid ukázal k hranici. „Daiš je silný. Je jako hydra. Když se mu urazí jedna hlava, hned mu narostou dvě nové. A vůdcové Daiše tomu napomáhají.“

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.

„Drogy,“ řekl a poklepal si na žíly levého předloktí. „Ti hoši jsou zdrogovaní.“

Nechápal jsem tak docela, co lékař říká, a znovu jsem se zeptal. „To přece není možný. Že by ti samozvaní boží bojovníci byli feťáci? To ne!“

„Ale ano, je to tak,“ trval na svém. „Po prvních bojích u vesnice jsem pomáhal vojákům odebírat padlým zbraně a munici. Na vlastní oči jsem viděl, že někteří měli v vpichy v žilách.“

„Ale... Jak to?“

„Jsou nadrogovaní. S nejvyšší pravděpodobností amfetaminy. Silně stimulují a zároveň potlačují veškeré emoce, jako třeba strach. A když jsou ranění, tak navíc skoro necítí bolest.“

Potřásal jsem hlavou. Bylo to pro mě nepředstavitelné.

„Má pravdu,“ ozvala se jedna bojovnice. „Asi před třemi měsíci jsme zažily něco, co by tuhle teorii potvrzovalo. Sloužily jsme na jednom kontrolním stanovišti. Bylo tak třináct čtrnáct hodin. A tu jsme viděly, jak k nám míří jeden islamista. Daleko na obzoru. Uprostřed pouště. Potácel se k nám.“

Brandon se zasmál. „Potácel?“

„Ano, potácel se. Vypadalo to, jako by byl opilý, ale nebyl. Byl naprosto mimo. Přicházel pořád blíž, pušku měl v ruce, ale nemířil na nás, nic. Jedna z našich snajperek ho zasáhla do ramene. „Ten chlápek...“ Mladá žena se nakrátko odmlčela a rozhlédla se po nás. „Ten chlápek se svalil a za pár vteřin zase vstal. Jako by se nic nedělo. Vypadalo to, že nemá vůbec žádné bolesti.“

„Jako zombie,“ prohodil Brandon.

„Ano, taky to tak na nás působilo. Bylo to přímo strašidelné.“

„A co jste dělaly pak?“ zeptal jsem se.

„Vystřelily jsme podruhé. Tentokrát do nohy. Skácel se. A znovu vstal. Šel z toho strach. No a pak jsme s tím skoncovaly. Dostal to do hlavy a byl klid.“

Naskočila mi husí kůže. Že to jsou magoři, to jsem věděl už předtím. Ale představa, že když je člověk zasáhne, tak prostě vstanou, mi nebyla dvakrát milá. Musel jsem myslet na ty noci, kdy jsem ustavičně slyšel to jejich hlasité Alláhu akbar.

O několik týdnů později jsem i já musel poprvé nakládat na vůz těla padlých islamistů. A při tom jsem skutečně našel malé, modré plastové trubičky. Byly prázdné. A jeden z nich měl u sebe feťácké nádobíčko. Jenom jsem vrtěl hlavou. To je pěkně zvrácená dvojí morálka.

Ve vesnici jsme poznali taky Muhammada. Byl to elegantní muž, který vždy chodil v košili, a obden se za námi stavil ve škole. Zjevně dělal pro zpravodajce a pravidelně se scházel s naším velitelem. Jednou zašel do třídy, v níž jsme bydleli, a zeptal se, jestli si může vzít křídu.

„Nač potřebuješ křídu, příteli?“ zeptal se Brandon.

„Do školy. Do opravdové školy.“

Muhammad mluvil skvěle anglicky.

„Jak, do školy?“ zeptal jsem se.

„To je tak. Když máte tuhle budovu obsazenou, děti se někde musejí učit. Jestli chcete, ukážu vám kde.“

A protože jsme neměli nic na práci, šli jsme s ním. Cestou nám vyprávěl, že ve volném čase učí angličtinu. A protože jsme obsadili školu, děti se učily v jednom prázdném domě.

„Tak už to ve válce chodí,“ řekl. „Musí se improvizovat.“ Neznělo nahněvaně ani rezignovaně, což mě překvapovalo nejvíc, protože to, co nám ukázal, by mohlo někoho naštvat. Nebo dohnat k rezignaci. V tom domku sedělo asi dvacet dětí. Nebyla tam tabule, ale o stěnu opřený kus břidlice, nebyly tam mapy, tužky, nebylo tam vlastně nic.

Před dětmi stála nějaká žena a něco jim vykládala. A ti malí se museli snažit, aby to vnímali, jak jen to šlo. Díval jsem se na jejich obličeje. Chlapcům a děvčatům bylo tak sedm nebo osm a nenechali se námi vůbec rozptylovat. Soustředěně sledovali učitelku. Patrně byli vděční, že vůbec dostali příležitost učit se. Musel jsem myslet na svá školní léta. Pro tyhle děti by naše školy byly hotovou výhrou.

„Podařilo se nám zachránit ještě několik učebnic,“ řekl Muhammad. „Ale příliš často je nepoužíváme. To by se šest až sedm dětí muselo dělit o jednu. To není příliš produktivní.“

„Proč tu nejsou dveře?“ zeptal jsem se a ukázal na vstupní otvor ve zdi, v němž jsme zrovna stáli.

„Někdo je vyrval. Místní sebrali všechno, co se dalo. Asi si s nimi zatopili.“

„Kdo děti učí?“ zeptal jsem se ho.

„Civilní dobrovolníci a částečně taky bývalí učitelé. Většinou za to nedostávají nic. Prostě věnují svůj čas, aby zdejším dětem něco nabídli. Každý týden musíme zjišťovat, zda a jak může probíhat vyučování. Děláme, co můžem, abychom to nějak zvládali. Jednou to vyjde a jindy ne.“

Muhammad pokrčil rameny a vyvedl nás ven.

„Dík za křídu,“ řekl pak. „To nám zas trošku píchne.

Slunce už zapadlo a náš velitel vyvolal veliký poplach. Přijel šílenou rychlostí ve staré bílé toyotě, zastavil u vrat školy, sebral strážnému kalašnikov a s ním si zas nastoupil do vozu.

„Co se děje?“ volal za ním překvapený voják.

„Daiš,“ odpověděl velitel okénkem. „Je tu Daiš.“ A odjel.

Byli jsme z toho úplně vedle. Cože? Daiš že je tady? Muži se na sebe znejistěle dívali. „Daiš! Daiš!“ křikl jeden z nich do školy. Náš tým měl už tak jako tak zvýšenou bojovou pohotovost. Asi před půlhodinou jsme slyšeli dva výstřely, ale nedokázali jsme si je zařadit.

„Jaké jsou rozkazy?“ zeptal se někdo.

„Žádný jsme nedostali.“

„To je vtip?“

„O něčem takovým se nežertuje. A určitě ne náš velitel. Tak padám! Vyhlásit poplach! Požádat o posily. Všichni muži do zbraně. Jedu!“

A celá ta mašinérie se rozběhla. Rozdělili jsem se, určili, kdo bude jistit kterou část vesnice. Brandon a já jsme měli opět sledovat situaci ze střechy. Všichni se rozběhli na svá místa.

Netrvalo ani půl hodiny a před školou zastavily čtyři pickupy. Z korby seskákali po zuby ozbrojení muži. To byla speciální jednotka. Speciálně vycvičení geriloví bojovníci. Nakrátko se shlukli, pak jeden z nich vydal rozkazy a vojáci se rozběhli do všech stran. Už podle toho, jak se pohybovali při zdech a jak z okamžiku na okamžik mizeli ve stínu noci, bylo patrné, že ti hoši jsou naprostí profíci.

Vládlo hrobové ticho. Pouze vždy po několika minutách jsme slyšeli výstřely, při jejichž ozvěně jsme sebou trhli.

„Vidíš něco?“ zeptal se nervózně Brandon.

„Nic. Vůbec nic.“

Pak jsme slyšeli štěkot zdivočelých psů. Vzal jsem si naše noční vidění, ale ať jsem se díval, jak jsem se díval, neviděl jsem nic. To mě silně znervózňovalo.

„Brandone, tam vůbec nic není.“

„Něco tam do prdele být musí!“

V té chvíli za námi vyběhl jeden Kurd. Byl od té gerilové jednotky, měl s sebou těžký kulomet a chtěl ho umístit na střechu.

„Co se to tam dole děje?“ zeptal jsem se ho.

Anglicky rozuměl jen málo.

„Daiš,“ odvětil chladně, pokrčil rameny a postavil kulomet.

Znovu jsem nervózně hleděl do tmy. Tahle střecha mi nepřinese štěstí, pomyslel jsem si ještě. Už jednou mě tady málem zastřelili.

Čas plynul a nic se nedělo. Ten od gerily si často bral noční vidění a propátrával vesnici. Ze všech stran. Brandon a já jsme byli ve střehu a pevně svírali odjištěné a natažené zbraně. Ale nedělo se prostě nic. Po půlhodině se ten muž vedle nás najednou rozesmál. Skoro jsme na něj už zapomněli, tak zticha a soustředěný po celou tu dobu byl. Tázavě jsme se na něj podívali. Smál se a stál u svého postavení a protahoval se.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„No Daish,“ smál se dál a s úlevou si zapálil cigaretu.

Měl pravdu. Nebyl tu nepřítel. Celou pravdu jsme se dozvěděli až po několika dnech. Dobře jsme věděli, že náš velitel má určitou slabost pro mladé atraktivní dámy. Taky jsme věděli, že jeho pověst je známá daleko za hranicemi Serê Kaniyê. Ale nemysleli jsme, že jeho vášeň nám někdy připraví takovou dlouhou, bezesnou noc. Onen den balil ve vesnici jednu dívku a jejímu tátovi se to nezamlouvalo. Ti dva se začali hádat a táta veliteli jednoduše sebral pušku a vystřelil dvakrát do vzduchu. Velitel v panické hrůze utekl. Cestou si uvědomil, že se mu bude těžko vysvětlovat, kde má pušku. A tak zajel k naší základně, zmocnil se s nerozvážným odkazem na Daiš kalašnikova, aby před otce té dívky předstoupil s pádnějším argumentem. Velitel prostě chtěl získat svou zbraň nazpátek – a navíc nechtě vyvolal pohotovost jako hrom.

Výstřely, jež jsme v noci slyšeli, byly od gerilových bojovníků. Postříleli množství hlídacích psů, kteří patřili vesničanům a v případě boje by jim překáželi. Celá ta záležitost byla našemu veliteli přirozeně navýsost trapná, ale z nezbytného ohledu a solidarity mezi bratry ve zbrani se aspoň toto menší faux pas zahalilo do pláště mlčení.

Poslední den v Alíše jsme šli s Brandonem a několika Kurdy k řece. Chtěli jsme si udělat podrobný obraz o situaci, chtěli jsme vidět, jak velké to nebezpečí ve skutečnosti bylo. Když jsme došli na poslední výběžek vesnice, postavili se nám do cesty dva velcí hlídací psi. Já mám psy rád, ale tihle dva absolutně neměli náladu na nějaké mazlení. Patřili zjevně rodině, která tu žila. Byli to nějací kříženci, vypadali jako velcí ovčáci, ale měli strakatou srst. Ti pestří ovčáci nám tedy zahradili cestu a štěkali jako o život. Instinktivně jsme se zastavili a já si uvědomil, že jsem odjistil zbraň.

A tu přišlo to děvčátko. Mohlo jí být tak čtyři pět let, měla pestré, řvavé crocsy a růžové tepláky a uháněla co mohla k těm psům. Kurdsky jim vynadala a psi se okamžitě skrčili a začali tiše kňučet. I když byli podstatně větší než ona.

Brandon se neubránil širokému úsměvu. Holčička dál křičela na psy a dala jim znamení, aby zmizeli. Když se staženým ocasem a přikrčeni odcházeli, té malé to nestačilo. Kopla je dětskými botičkami do nohou a ty velké potvory mazaly pryč.

„Ty jsi naše malá hrdinka,“ řekl jsem jí a jeden z Kurdů, který uměl trošku anglicky, jí to přeložil. Maličká se na mě šťastně usmívala. Černé oči jí úplně zářily. Vytáhl jsem z opasku poslední čokoládovou tyčinku a podal jí ji.

„Jednoho dne,“ řekl jsem jí, „jednoho dne tady uděláš pořádek. A pak zaženeš Daiš, stejně jako jsi zahnala ty psy.“ Pohladil jsem ji po vlasech a šli jsme dál. V noci jsme vesnici opustili a vrátili se na základnu.

Na základně nás čekalo překvapení. Byl tam Jason. Věděl, že jsme dislokovaní u Serê Kaniyê, a navštívil nás. Měli jsme nepravidelný kontakt přes internet, on táhl z bojiště na bojiště a z bojiště na rozhovory s novináři. Měl jsem radost, že ho opět vidím. Jasona jsem měl rád.

S Brandonem jsme mu ukázali kemp. Ti dva se už znali hodně dlouho a měli k sobě poněkud zvláštní vztah. Brandon si Jasona vážil jako prvotřídního vojáka, což už sám o sobě byl veliký kompliment, protože Brandon si jen velice málokoho vážil jako dobrého vojáka. Na druhou stranu jím opovrhoval, protože se tolik předváděl před médii. Říkal tomu Show Jasona Morgana.

Jason byl naopak dost střízlivý. Vlastně se nikdy nevzrušoval kvůli jiným bojovníkům, ani kvůli surfaři Seanovi. Jasně, tu a tam trochu zavtipkoval, ale snášel výpadky našeho bývalého spolubydlícího s tak stoickým klidem, až jsem mu to trochu záviděl.

Chodili jsme po základně a všechno mu ukazovali. Byla neděle a návštěvní den. Hodně našich mužů přišla navštívit rodina. Všude pobíhaly děti.

„Co se to tam děje?“ zeptal se Jason a ukázal směrem k vile. Brandon a já jsme se otočili a viděli, jak Čečenec sebral jednomu dítěti sáček s cukrátky a s klidem je pojídal.

„Ten k vám patří?“

Brandon potřásl hlavu. „To se taky někdy ptám.“

„Zdá se, že jste tady veselá parta.“

K tomu jsem radši mlčel. Ten chlap mi byl nepříjemný, ale na druhou stranu jsem byl rád, že ho v jednotce máme. Člověk nikdy neví, kdy někoho takového může potřebovat.

„Znáte Mickeyho Wrongstera?“ zeptal se Brandon.

„Ne.“

Brandon se zhnuseně zašklebil.

„Je to anglický druhořadý herec, co ustavičně snil o velké kariéře v Hollywoodu. Ale zůstalo jen při snu. Sice rád vypráví, že hrál ve velkých produkcích jako v Pirátech z Karibiku a podobných hovadinách, ale jedině v komparsu. Ten chlápek je mizernej herec a nikdy v životě neměl úspěch.“

„A proč nám to vykládáš?“ zeptal se Jason.

„Protože je tady.“

„Tady?“

„Jo, je v Sýrii. Konečně hraje svou životní roli. Hraje vojáka. Je už tři týdny u YPG. První, co udělal, když vstoupil na syrskou půdu, bylo, že zavolal několika časopisům a novinářům, aby o něm napsali pár článků. Za tu dobu, co tu je, ani jednou nedržel zbraň v ruce. Ale už dal na dvacet rozhovorů.“

„Znám tady podobnýho týpka...,“ řekl jsem Brandonovi a podíval se na Jasona. Ale lidi jako Sean nebo Marshall ho ani nenapadli. Bylo mu to prostě fuk, nikoho neodsuzoval.

„Ale určitě nedokáže vyprávět tak šílený historky jako Mickey. Mickey popisuje své rozhodnutí odjet do Sýrie totiž takhle. Seděl s jedním přítelem a debatoval o válce v Sýrii a tu ten přítel Mickeymu řekl: Tahle válka se dá vyhrát jedině tak, když bude muž, který to rozhodne. Pak se ti dva na sebe dlouze zahleděli a ten přítel, tak to Mickey líčí, ten přítel řekl, že jedině on, jedině Mickey, může být tím mužem. Tím mužem, který to rozhodne.“

Musel jsem se zasmát.

„Taky bych se tomu rád smál. Ale je to moc smutný,“ řekl Brandon. „Tady přece nejde o nějaké předvádění se. Jde o život a o smrt. Někdy, takovej mám pocit, Sýrie je prostě takový zkurvený jeviště, co přitahuje magory všeho druhu. Magory boží bojovníky, magory herce, co já vím.“

„A kde je ten Mickey teď?“

„Nemám zdání, patrně hodně daleko od fronty. Kurdové ho aspoň už od prvního dne nebrali vážně. To je moje jediná útěcha. Že sami poznají, jakej to je žvanil.“

Když Kurdům nesedl někdo, kdo jim přijel pomáhat, tak to bylo fakt zatraceně blbý znamení.

Pak jsme si vyšli do Serê Kaniyê a sedli si do jednoho grilu. Brandon a já jsme už mezitím byli ve městě dost často. Sehnalo se v něm všechno, co člověk potřeboval, čerstvé ovoce, masové konzervy a chleba. Mělo dokonce křesťanskou čtvrť, kde se daly navštívit bary a mohl se pít alkohol. Ale protože Jason jenom projížděl a musel na nějaký rozhovor nebo na frontu, zůstalo toho dne jenom u té kebabárny.

Pak Jason odjel. To bylo naposled, co jsem se s ním viděl. A pro mě se následující týdny a měsíce staly nepřetržitou řadou nasazení. Už jsem si ani nedokázal vzpomenout na ta období nečinnosti, na něž jsem si tehdy stěžoval.

Když nás velitel o pár týdnů později vzbudil uprostřed noci, bylo nám jasné, že situace je vážná. Něco se muselo stát – něco, co ho zjevně znervóznilo. „No tak, vstávat, připravit se. Jedu, jedu, jedu,“ křičel nezvykle ostrým velitelským tónem, a já popadl zbraň, výstroj a mechanicky jsem šel za ním před dům, kde na nás čekaly dva vozy. To už byl duben a noci se citelně oteplovaly.

„Co se děje?“ zeptal jsem se Brandona, ale taky se na mě nejistě podíval.

Za námi vyběhl Doktor a sedl si do jednoho pickupu.

„Asi jde zatraceně do tuhýho,“ poznamenal Brandon se soustředěným výrazem a vylezli jsme si na korbu.

Podíval jsem se na hodinky, bylo krátce před čtvrtou. Slunce zrovna vycházelo. Z našeho týmu bylo povoláno osm lidí, což bylo zatraceně hodně. V takovém počtu jsme ještě nenarukovali. Pickup s námi ujížděl prašnou pouští a potom prudce zastavil u nějakého příkopu. „Sesedat. Zbytek pěšky,“ zavelel Doktor.

„Kde to jsme?“ zeptal jsem se.

„Budeme asi někde blízko Tel Chanzíru,“ křikl na mě jeden z Kurdů, když jsme seskakovali, sklouzli do příkopu a potom se rychlým pochodem souběžně s hlavní silnicí blížili k městu. Čím blíže jsme byli, tím bylo patrnější, že tu probíhá velká bitva. Slyšeli jsme výbuchy granátů a ustavičné kulometné dávky. A stále znovu zaznívalo brzkým jitrem to děsivé Alláhu akbar.

„Je to Tel Chanzír,“ potvrdil Doktor Kurdovu domněnku.

„Město je v zoufalé situaci. Daiš v noci zaútočil z několika směrů. Pronikli od turecké hranice. Hlavní úkol je udržet poslední výběžky města. Za každou cenu.“

Turecká hranice probíhala severně od města. Celý západ patřil Islámskému státu. Blížili jsme se k městu z východu. Tedy vlastně z bezpečného území. Přesto jsme slyšeli, jak nám nad hlavami sviští střely.

„Zatraceně, Brandone! Co se to tady děje?“

Brandon byl nadále smrtelně vážný. To nebylo dobré znamení.

Po pár minutách jsme dorazili k obranným postavením YPG a zaujali svá místa.

„Dobře že tu jste,“ řekl mi jeden z bojovníků. „Jsme tady na tom hodně špatně. A tak to trvá už hodiny.“

Sledovali jsme, jak naše vozy s kulomety DŠK svádějí těžké boje se svými nepřátelskými protějšky. Naše postavení ustavičně ostřelovaly raketomety. Na ten zvuk, který věští, že někde blízko tebe něco vybuchne, na ten se nedá nikdy zapomenout.

Zapadl jsem za barikádu z pytlů s pískem. Ustavičně na nás nabíhaly hloučky islamisté. Chtěli nás převálcovat. My na ně stříleli, pořád znovu jsme na ně stříleli a já viděl, jak je naše kulky zasahují, jak se nám před očima prostě uprostřed běhu zastavují a jdou k zemi, někteří s obličejem zkřiveným bolestí, někteří s výrazem jistoty, že v této chvíli umírají. A pak jsem znovu slyšel, jak za mnou dopadají granáty, a přikrčil jsem se a byl jsem na jednu stranu zcela zmožen vším tím, co se dělo najednou, strachem, adrenalinem, nebezpečím a smrtí, na druhou stranu tak bdělý a tak při smyslech jako nikdy předtím v životě. A v té chvíli jsem cítil, jak mi opět naběhl autopilot.

Celá ta vřava kolem mě se náhle změnila v tupý zvuk v pozadí a já měl pocit, že to všechno probíhá už jenom jako ve zpomaleném filmu. Veškeré to třaskání, burácení, práskání a křik bylo stále zkreslenější a já se viděl zvnějšku, jak znovu a znovu vyskakuju a pálím kalašnikovem na nepřítele, který se stále znovu a znovu pokouší postoupit. Neměli šanci. Přes naše obranná postavení se nedostali. Pořád se k nám plížili, tiskli se k zemi, aby pro nás byli co nejmenším cílem. Nepomáhalo to. Zaměřil jsem a střílel. Musel jsem myslet na Jasonova slova při výcviku. Od toho jsem tady. Zamířit, vystřelit, zabít. Nyní jsem už nijak nepochyboval o tom, jestli ze mě bude dobrý, nebo špatný voják. Byl ze mě voják. A dělal jsem svou práci.

Přitiskl jsem se k pytli s pískem a pomalu odpočítával. Tři, dva... nepřátelská palba utichla. Vyskočil jsem a vystřelil. Slyšel jsem výkřiky. Zanikly v ohlušujícím výbuchu granátu. A já zas měl pocit, že funguji jako nějaký stroj. Nemyslel jsem, prostě jsem jednal. A ono to fungovalo. Nemám tušení, jak dlouho to trvalo. Tři hodiny? Čtyři? Půl dne? Byl jsem jako v rauši.

A pak přišel rozkaz, abychom se stáhli. Na předsunutá postavení nás přišla vystřídat nová jednotka. Měli jsme obsadit prázdné domy o kus dál od fronty. Nacházeli jsme se na nejzazším okraji vesnice. Tady byly budovy už opuštěné.

„Ale Tel Chanzír je velká vesnice. Skoro menší město. Část je už v rukou Islámského státu. Kdyby se džihádistům povedlo proniknout ještě hlouběji, tak vypukne peklo. To je jistý,“ říkal jeden Kurd, zatímco jsme zaujímali postavení v jednom z těch domů.

Pořád ještě jsem byl jako omámený. Nyní už muselo být poledne. Slunce nám svítilo přímo nad hlavou a před sebou jsem viděl zelená pole, na nichž ležely četné mrtvoly. Bylo to šílený, ale poprvé jsem si uvědomil, jak je ta krajina na jaře krásná. Jak ta jinak suchá a prašná poušť na mnoha místech rozkvétá.

Po několika hodinách jsem si zašel za jeden dům vykonat potřebu. Zrovna když jsem se k tomu chystal, pár centimetrů od hlavy mi zasvištěla kulka a zaryla se do hliněného domku vedle mě. Do obličeje mi stříkla omítka. Znovu jsem si vytáhl kalhoty a snažil se zjistit, odkud ten výstřel přišel. Fakt – na turecké straně hranice byli odstřelovači a stříleli po mně. Zaběhl jsem do domu a varoval ostatní.

„Politika zadělaná,“ zvolal Brandon.

„Končíme,“ řekl velitel. Stáhli jsme se. Když jsme nastupovali na vůz, viděl jsem, jak přijíždí tank YPG. Boje pokračovaly. A jistě budou ještě hodně prudké.

Nazítří nás poslali jinam, asi deset kilometrů jižně od Tel Chanzíru. Jeli jsme k nějaké pohřební mohyle kdesi, prostě někde. Byl to jeden z těch kopců, z nichž si Lidové obranné jednotky udělaly pevnost. A u tohoto kopce se jim to zvlášť povedlo. Byl mnohem větší než obvykle a opevnění citelně masivnější. Měl kruhovou obrannou linii. Val. Zákop. A množství pytlů s pískem s průzory na střelbu. A všude palebná postavení. Kolem kopce nebylo jinak vůbec nic. Žádný opuštěný dům, žádné skalisko. Nic. Prostě jen ryzí pustina. Náš úkol byl jasný: hájit toto postavení.

Věděli jsme, že Daiš je zrovna v těchto končinách velice aktivní, a proto bylo jen otázkou času, kdy zaútočí i na nás. A ta chvíle nastala rychleji, než jsem si myslel. Krátce po půlnoci jsme zaslechli křik. „Alláhu akbar, Alláhu akbar.“ Vyběhl jsem z domku zbudovaném na vrcholu kopce, abych zalehl do postavení, a už padaly první výstřely.

Nepřítel na nás zaútočil z otevřeného terénu. Neměl možnost se opevnit. Bylo to sebevražedné komando. Vypálil jsem pár dávek a sledoval, jak je jednoho po druhém doslova kosím. Neměli absolutně žádnou šanci. Zastavil jsem palbu. Tu jsem cítil, jak mi těsně u ucha prolétla střela. Slyšel jsem svist a cítil teplo. Tak blízko smrti jsem ještě nebyl. Hned jsem zapadl a zjistil, že Daiš na nás teď útočí ze všech stran. Připlížili se a snažili se najít nějakou slabinu v naší obraně. Viděl jsem, jak se kopec snaží ztéct stále další muži, zatímco kamarádi je z jisté vzdálenosti kryjí palbou. Nepřestávalo to. Nastupovaly nové a nové vlny mužů, kteří se tiskli k zemi a pomalu se plížili vpřed. A které jsme přesto jednoduše stříleli. Bylo to už skoro strašidelné.

Stáhli se teprve po východu slunce. Byl jsem kompletně propocený. Oděv se mi lepil na tělo.

Sedl jsem si na pytel s pískem a kouřil cigaretu. Když nastal den, viděl jsem všechna ta těla ležící před naší pevností. A za půl hodiny tu byl odvoz. Hoši odebírali mrtvým islamistům munici a zbraně a těla nakládali na korbu pickupu.

Jeden z těch sběračů na mě zavolal, jestli jim nemůžu píchnout. Bylo to zvláštní, ale byl už duben a těch šest měsíců v Sýrii mě natolik otupilo, že mi to nevadilo. Bral jsem islamisty za nohy a zvedal je na vůz. Když byli všichni na korbě, vyfotografovali je. Fotografie byly určeny k propagandistickým účelům a pro zpravodajskou službu.

Po těžkém boji jsem se zásobil municí po padlých. Když jsem zvedl pušku po jednomu islamistovi, zjistil jsem, že najednou cítím něco známého. Přičichl jsem k popruhu. Byl ještě cítit aftershavem, který ten mládenec používal. Dobře jsem ho znal, protože tenkrát jsem používal stejný. Měl jsem za sebou nejprudší boj v životě, ale ta vůně mě nakrátko zcela vyvedla z míry. Najednou se mi mrazivě vkradlo do mysli, jak málo a zároveň jak hodně nás dělilo. Co když ten chlápek byl taky z Německa? Co když měl taky přítelkyni, kterou tam zanechal a která ho nechápala? Kdo ví, třeba žil podobně jako já. Pouze se jednoho dne z nějakého důvodu rozhodl pro druhou stranu. Pro nesprávnou. Copak by si asi o mně myslel, kdybych tu teď ležel já? Taky by si o mně myslel, že jsem stál na nesprávné straně? Skutečně mu racionální rozum říkal, že je správné znásilňovat ženy a nastolovat teroristický režim, jenž má za cíl vyhladit miliony lidí jen proto, že nemají stejnou představu o bohu? To všechno mi už nešlo z hlavy.

„Agite, jsi v pořádku?“ zeptal se Brandon.

„Ale jo, v pohodě.“

Posbíral jsem munici. Bylo praktické, že Daiš používá stejné zbraně jako my.

Také o několik týdnů později jsem se dostal do situace, kdy jsem měl po boji pomáhat sbírat nepřátelské mrtvoly. Ale tentokrát se to poněkud vymklo kontrole. Než jsem se směli mrtvých dotknout, jeden velitel jim nožem na koberce prořízl košili, aby zjistil, zda nemají na sobě pás nebo vestu s výbušninou. Tak to dělali vždycky. Když na sobě něco měli, prostě to tím nožem prořízli. To mi připadalo naprosto šílené a nevím, zda byly Lidové obranné jednotky tak naivní, nebo zda se tito velitelé s noži na koberce tak dobře ve věci vyznali. Každopádně to mohlo velice brzy skončit průšvihem.

Prohlížel jsem si ty vesty. V jedné bylo asi čtyři sta ložiskových kuliček. Výbuch by velkou škodu nezpůsobil, ale ty kuličky by se změnily ve stovky smrtících projektilů.

Islámský stát měl zvrácenou strategii. Jeho cílem bylo vždy způsobit co nejvíc škod.

Když byl velitel hotov a opasky s výbušninou proříznuty, byli jsme na řadě my s „úklidem“. Kromě mě a několika Kurdů tam byli i dva chlápci z místního mediálního centra YPG. Fotili mrtvoly. Potom jsme padlým sebrali všechno, co u sebe měli.

„Pozor na ty malé kapsle,“ zavolal někdo a já s nesmírnou opatrností vytáhl z kapsy mrtvého modrou plastovou dózičku. Byly to malé nádobky s výbušninou, a zrovna když jsem tu věc hodlal opatrně odložit, zaslechl jakési tupé bouchnutí. A pak se ozval křik. Rozhlédl jsem se, snažil jsem se zorientovat. Sakra, co se to tady stalo? Na zemi ležel jeden z mužů, mrtev. Obličej měl roztrhaný, ruku utrženou. Jistě mu v ní vybuchla jedna z těch trubiček. Takový svinstvo. Kolem leželi ranění, krváceli a tiskli si ruce na rány.

Přiběhl ke mně Brandon. „Agite!“ křičel. „Jsi v pořádku?“

Měl jsem jenom řeznou ranku na prstu, jinak nic. Bylo to největší štěstí mého života – když ta kapsle vybuchla, byl jsem na druhé straně vozu.

Pomáhali jsme ošetřovat raněné. Ženy od YPJ křičely a plakaly. Byla to strašná atmosféra, která toho dne zavládla. Nejvíc si to všechno bral Brandon. Byl totálně rozrušený. Tak jsem ho vůbec neznal. Celou dobu mi říkal, že mám dávat na sebe větší pozor a být opatrnější.

Když jsme se vrátili na základnu, omluvil se mi.

„Prostě jsem tady toho viděl už příliš. Tolik zbytečnýho svinstva. A nechci, aby se ti něco stalo. Promiň prosím. To, co se dělo dneska, bylo prostě... tak typický. Neviděl jsem to poprvé.“

Pak už mlčel.

Celou noc jsem skoro nezamhouřil oka. Byl jsem naprosto vyřízený. Ta krev, ten křik. Ta zbytečná tragédie. Nešlo mi to už z hlavy. Stále více jsem měl pocit, že nastal čas vypadnout. Stále silněji jsem pochyboval, zda tu válku, v níž bojuji, ještě zvládnu. Ptal jsem se sám sebe, zda tato válka vůbec někdy skončí.

Bylo to tím ustavičným nebezpečím, tou permanentní extrémní situací, v níž jsme se tu nacházeli, prostě jsem se dostal do stavu totálního vyčerpání. Cítil jsem se strašně sám a ztracený. Myšlenka, že bych se mohl vrátit, byla útěšná. Myšlenka, že bych opět mohl mít všechno: dobré jídlo, vlastní pokoj, čistou toaletu. Uvědomoval jsem ji, jaký je to luxus, že můžu z téhle války kdykoli odejít. Kurdové nemohli. Neměli volbu. Tohle tady byl zkrátka jejich život. Nebyla tu žádná záchranná brzda. Ale taky jsem si uvědomoval, že návrat do Německa neznamená, že se můžu navrátit do starého života.

Nejen já se v Sýrii změnil. Ani v mé vlasti to už nebylo jako dřív. Přišel jsem o přítelkyni, o psa. O náš dům. Neměl jsem už vůbec nic. Jenom batoh s trochou náhradního šatstva. Nikdo nemůže říct, že tahle válka si po mně nevyžádala nějakou zatracenou oběť.

Přemýšlel jsem. Zvažoval, co mě tady ještě drží, a co mě táhne domů. Na konci dne to byla plichta. V našem týmu jsem se necítil dobře. Ani po Parhamově odchodu se to nezlepšilo. Naše dobrá předsevzetí vzala mezitím zasvé. Bylo to znovu stejně chaotické jako v prvních týdnech. Nikdo se nestaral o kuchyni. A rozvrh služeb taky nefungoval, jak jsme si to prve naplánovali. O řadu věcí nebylo postaráno. Doktor se skoro neukazoval. Jasně, musel být hodně na cestách, to jsem chápal. Ale ani neměl cit pro celé to svinstvo, v němž naše jednotka žije. Náš velitel spoustu věcí před Doktorem zatajoval. Patrně i on tu měl nějaké kšeftíky. Co přesně, to nevím. Ale mohlo jít jedině o peníze. Vždycky šlo o peníze.

Také v Lidových obranných jednotkách existovala korupce. Samozřejmě. Všude, kde je na světě nějaká hierarchie, jsou lidi, kteří využívají svého mocenského postavení, aby získali nějakou výhodu. V každé armádě, v každé firmě, v každé straně se to může stát, ale to Lidové obranné jednotky v mých očích nijak nesnižovalo. Potkal jsem tu tolik upřímných lidí, statečných, dobrých lidí s dobrým srdcem. Lidí, kteří obětují život za svobodu. Těch mi bylo líto, když jejich vedení stále znovu činilo nesprávná rozhodnutí. To oni si museli celý ten chaos vyžrat.

To jsem si neuvědomoval sám. Hodně zahraničních bojovníků naši jednotku postupně opouštělo. Za ně nám přidělovali pořád nové lidi, takže se náš tým jednoho dne zcela rozložil. Už jsme nebyli parta. A byly tu ještě všechny ty absurdnosti.

Třeba ten Američan, co k nám přišel, protože ztratil svou jednotku. Přes noc jistili nějaké palebné postavení. Když ho za rozbřesku nevystřídali, hledal je. Ale oni tam už nebyli. Prostě táhli dál a na něj zapomněli.

Pak tu byl ten muž, jenž nás opustil, protože se z něj vyklubal informátor FBI. Chtěl infiltrovat kurdské jednotky a sbírat informace. Blbý bylo jenom to, že tenhle rádoby tajný agent vyvěsil své plány na sociálních sítích. Od té chvíle byl vyloučen ze všech důležitých porad. Po několika týdnech odletěl domů.

A nakonec tu byl ještě Gregg. Gregg byl velký a velice, velice korpulentní Texasan. Byla to naprosto komická figura. Bylo zjevné, že do armády se nehodí. Přesto chtěl pomáhat v Sýrii. Nechtěl bojovat, chtěl pracovat v dílnách. Opravovat vozy a kulomety DŠK. Připadalo mi to skvělý. Zásadně jsem bral vážně každého, kdo přijel dobrovolně do Sýrie. Většina mužů měla skutečně úmysl pomáhat. Přicházeli ze správných důvodů. Dokud tu nebyli. Gregg by sice rád pracoval v dílnách, ale rychle si všiml, že ho Kurdové nijak nenutí, aby něco dělal. A od té chvíle se rozhodl jít cestou nejmenšího odporu. Jinými slovy se rozhodl, že se bude u nás na základně povalovat.

Nijak se nesnažil být skutečně aktivní. Naopak. Po celý den jenom ležel na lůžku, hrál si s mobilem – a pojídal koláčky. Prodávaly se v takových lepenkových kartonech a Gregg každý den přicházel se dvěma a ustavičně se cpal. Časem mu Kurdové začali říkat koláčkový muž.

Brandon měl pravdu. V Sýrii bylo až příliš šoumenů. Jasně, na blby narazíš všude. Jenže ta koncentrace blbů zde byla poněkud větší než jinde na světě.

Časem jsme s Brandonem dostali samostatný pokoj. Ale i to byla plichta. Na jednu stranu bezva věc, protože jsme byli jen spolu a měli podstatně víc klidu. Na druhou stranu mi byla ta třída bez oken bezmála milejší než tahle zaneřáděná místnost, která nám teď patřila. Nejhorší byla plíseň. Na střeše bylo místo, na němž se držela voda, a ta se vsakovala do zdiva. Výsledkem byly bílé plesnivé stěny – v našem pokoji. Dělali jsme všechno pro to, abychom se toho zbavili. Dokonce jsme vymalovali. Bez šance. Plíseň se prožírala znovu a znovu. Kurdové nám do plesnivé místnosti dali jako na útěchu televizor. Myslím, že sloužil jenom k tomu, aby zakryl tu největší skvrnu od plísně. Nefungoval.

Na střeše jsme si zřídili menší fitko. Z tvárnic a násad jsme si vyrobili činky a na lavici z tvárnic jsme dělali sedy lehy. Brandon a já jsme třikrát týdně absolvovali řádný trénink celého těla.

Jednou jsem měl příležitost jet na hlavní štáb. Chtěl jsem zjistit, jestli tam mám ještě svoje věci. Mobil a hotovost, co jsem dal tehdy Adamovi. Byl jsem si dost jistý, že mě ten hoch odrbal. Ale mýlil jsem se. Všecko tam bylo. Konečně jsem si koupil předplacenou kartu a mohl se opět spojit s rodinou. A díky mobilu jsem teď zas měl příruční zdroj zábavy. Filmy, hudbu, elektronické knihy. Vše, co srdce ráčí.

Kapitola šestá

Před naším táborem bylo cosi jako skládka, ale vlastně to skládka nebyla. Jednalo se jenom o kus nezastavěného asfaltu, který tady všichni používali k odhazování odpadu. Někdo s tím začal, další to udělal po něm a už jsme měli přímo přede dveřmi menší deponii. Ten odpad zas přitahoval nové psy.

Ustavičně přicházelo několik toulavých psů a živilo se z odpadků. Občas sežrali i fekálie z plen, jež na haldu házely maminy z vesnice. Jednou našli hoši z mé základny fenu se šesti štěňaty a napadlo je, že jí je seberou. Uřízli jim uši, udělali jim pelech v jedné zadní uličce mimo základnu a tam je nechali. Dost dobře jsem nechápal, co s nimi mají v úmyslu. Možná je chtěli prodat nebo si je ponechat, to nevím, ale nedělali s nimi vůbec nic, prostě je pustili z hlavy.

Fena štěňata hledala a pobíhala i kolem nás na základně. Nechtěl jsem se znovu příliš vázat na zvířata, ale protože se o psy jinak nikdo nestaral, tak trošku jsme je s Brandonem krmili. Ale bylo to k ničemu. Štěňata jedno po druhém hynula a ta, která ještě žila, se živila mrtvými sourozenci. Byl to smutný pohled. Nakonec zbyla jen fena a dvě štěňata, jež už trošku povyrostla.

Jednoho dne Doktor zjistil, že na zadním dvorku žijí psi a nařídil je zastřelit. Kdyby je hoši nechali tam, kde je našli, nemuselo zbytečně zahynout sedm psů.

Cítil jsem v sobě prázdnotu. Ale ten hněv, který jsem za téže situace cítil ještě v prosinci, v tom už nebyl. A já si říkal, jestli je to dobré, nebo špatné, hodně špatné znamení.

Nastal den, kdy mi z té každodenní hry s nulovým výsledkem, z té plichty, vyšla záporná rovnice. To už začínal červen a já si uvědomil, že toho mám definitivně dost. Že chci domů. Chtěl jsem nazpátek svůj starý život, anebo aspoň to, co z něj ještě zbylo. Ve válce jsem přišel o iluze. Možná jsem byl naivní, když jsem si myslel, že skutečně můžu něco změnit. Ale možná člověk taky musí tuhle zemi skutečně vidět a prožít, aby pochopil, že se tu ani v nejbližších letech vůbec nic nezmění.

Bylo pro mě strašné dospět k poznání, že válka je prostě Sýrii osudem. Kurdové vedou správnou válku, ale mají nesprávné nepřátele. I nadále je svět bude stále znovu zrazovat a využívat, protože z geopolitického hlediska zkrátka nejsou žádnou relevantní klíčovou mocností na Blízkém východě. Kurdové jsou pořád jen míčem velmocí.

Celá ta válečná romantika vzala zasvé. Poznal jsem zde tolik lidí. Dobré lidi a špatné lidi, upřímné lidi, kteří jsou ze správných důvodů na špatném místě nebo ze špatných důvodů na správném místě. A teď jsem toho měl už prostě dost. Zážitky posledních měsíců mi stačily. Mrtví psi, mrtví lidé, zoufalé rodiny, naprosto švihlí bojovníci Islámského státu s tou jejich dvojí morálkou a všichni ti cvoci ve vlastních řadách. Dospěl jsem do fáze, kdy jsem tu už prostě nechtěl být. Chtěl jsem to peklo nechat za sebou.

Zašel jsem za Doktorem a vysvětlil mu svou situaci. „Chci domů,“ řekl jsem a on se na mě pronikavě díval, dlouho se na mě díval. Potom přikývl.

„V pořádku, Agite. Všechno to rozběhnu. Ale rád bych tě poprosil ještě o jednu laskavost,“ řekl a položil mi ruku na rameno. Cítil jsem, jak se mi zvolna šíří v žaludku píchání. Už podruhé jsem byl těsně před odchodem, podruhé jsem se už nechtěl nechat zviklat. To mi říkala hlava. Na druhé straně jsem Doktora považoval za dobrého muže. A nechtěl jsem ho zklamat – chtěl jsem být loajální. Přeměřil si mě od hlavy k patě. „Poslední mise. Já zatím připravím zprávu pro vedení a všechno rozběhnu.“

Skousl jsem si ret.

„Tak jo,“ souhlasil jsem.

„Neboj. Budou to jen tři dny. Víc ne.“

Poslali mě na kraj nějaké větší, opuštěné vesnice. Bylo to v končinách u pohoří Džabal Abd al-Azíz. Tu oblast jsme dobyli teprve nedávno a musela se patřičně silně jistit. Věděli jsme, že Daiš se ztracených území jen tak nevzdává.

A poslední dobou přibývalo sebevražedných útoků. Měl jsem vypomáhat na kontrolním stanovišti. Takže jsem zevrubně kontroloval každé auto, které chtělo projet. Zastavili jsme řidiče, pak jsem obešel vůz a zjišťoval, jestli nemá někde výbušninu.

Velitel zatím kontroloval doklady.

„Co to má být?“ slyšel jsem ho a odvrátil se od kontrolovaného vozu. Velitel zrovna prohledával peněženku nějakého podezřelého a objevil v ní žiletku. „No tak! Na něco jsem se tě ptal!“

Sebral žiletku a sekl jí po starším muži, který hned ustrašeně ustoupil.

„Chceš si z nás dělat srandu? Nač ji potřebuješ? A co tyhle papíry? Co je to za zvláštní poznámky? Agite! Juriji! Ke mně.

Jurij a já jsme se postavili vedle něj.

„Tenhle pán si z nás asi chce dělat srandu. Spoutejte ho.“ Došel jsem na stanoviště pro stahovací pásky a spoutal mu ruce a nohy.

Čečenec zatím popadl obušek a několikrát chlapa praštil do zákolení, až šel se skučením k zemi. Potom jsme ho odtáhli na stanoviště a Čečenec s ním začal arabsky rozmlouvat. Či spíše řekněme, že ho začal arabsky vyslýchat.

Toho muže mi bylo líto. Na zrádce nevypadal, ale jak vlastně vypadají zrádci? Působil skutečně zoufale.

„Co říká?“ ptal jsem se Čečence.

„Neříkat nic. Jen skučí. Že prý je nevinnej.“

„Věříš mu?“

„To je fuk. Velitel je přesvědčen o tom, že je to zrádce. Našel k tomu podklady. Papír nelže.“

Protože z něj Jurij nic nedostal, rozhodli jsme se, že ho předáme speciálním jednotkám. Odvezli jsme ho do vesnice. Tam byla opuštěná řada krámů. Obchůdky se nacházely v jakési garáži s rolovacími vraty. Tam jsme muže odvedli a stáhli za ním vrata.

Odpoledne jsem mu přinesl něco k jídlu. „Já ne Daiš,“ řekl mi.

„To se vysvětlí,“ odpověděl jsem a položil mu k nohám porci naanu a zbavil ho pásky na rukou.

Dny míjely. A já byl pořád ještě v Sýrii. Čtvrtý den jsem požádal Jurije o laskavost. Zrovna nám skončila služba a on měl auto.

„Juriji, tady poblíž jsem nějaký čas sloužil. Západně od tohoto kopce je malé kontrolní stanoviště. Tak deset minut odtud. Na něm pořád ještě slouží jeden dobrý přítel. Bero. Rád bych ho navštívil. Hodíš mě tam?“

Jurij souhlasil a za pár minut jsme už skutečně jeli za Berem. Několikrát jsem mu psal na Facebook, ale nikdy neodpověděl. Ale věděl jsem, jak to chodí.

Když jsme tam dojeli, sevřelo se mi hrdlo.

„To bylo to stanoviště?“ zeptal se Jurij.

Z hliněného domku, který jsme ještě před několika týdny tak statečně hájili, nezbylo nic. Byl kompletně zničený. Nezůstal kámen na kameni.

„Jo, to bylo ono. Vezmi mě prosím nazpátek.“

Snažil jsem se zjistit, co se stalo. Jeden Kurd to věděl.

„To postavení drželi dlouho. Daiš ještě dvakrát zaútočil. A uhájili ho. Ale napotřetí přijeli s tankem. A bylo po všem. Srovnali to tam se zemí. Nikdo nepřežil.“

Vytáhl jsem z opasku tu starou dýku, již mi tehdy Bero daroval. Možná mi přece jen přinesla víc štěstí, než bych si myslel.

Pátého dne se ukázal Doktor. „Odvedl jsi dobrou práci,“ řekl.

„Docu, teď bych rád domů.“

„Já vím. Ale ještě to nejde. Mám pro tebe další nasazení.“

„Ale měli jsme dohodu. Já už do žádného nasazení nechci.“

„Agite, to je rozkaz!“

Byl jsem těžce naštvanej. Ustavičně nějací zahraniční dobrovolníci odjížděli a nikdy s tím nebyly problémy. Jenom se mnou je to najednou tak komplikovaný? Co to mělo znamenat? Já to prostě nechápal. Ale měl jsem toho dost. Nejpozději co jsem se dozvěděl, jak skončil Bero, a když jsem si skutečně uvědomil, jak moc tady hodiny mohou rozhodovat o životě a smrti, jsem už prostě neměl chuť nechat se zdržovat. Už ne. Nějakou chvíli jsem uvažoval a zašel jsem za svým velitelem.

„Teď odjedu domů.“

„Ne, to ještě nejde. Doc říkal, že tě potřebuje ještě v jedné pevnosti.“

„To je mi fuk,“ řekl jsem a cítil jsem, jak se ve mně vzmáhá zlost. Byl jsem tu už sedm měsíců. Prošel jsem s nimi vším. Nastavoval jsem za tuhle armádu krk a bez ohledu na to, jak se to sralo, nikdy jsem si veliteli nestěžoval. Nikdy jsem neměl žádné požadavky. A nikdy jsem nepožadoval nějaké extrabuřty jako mnoho jiných zahraničních dobrovolníků. Já za tenhle boj přece nebyl ani placen.

„Připrav se, dneska večer nastupuješ.“

„Ne!“ řekl jsem. Vlastně skoro vykřikl. „Ne! Mám toho už dost. Je konec. Skončil jsem! Chalas.“

Vrazil jsem veliteli do ruky svou zbraň, předal mu munici a odešel. V té chvíli jsem nevěděl, jak si jinak pomoct. Bylo toho prostě příliš. Dal jsem se na cestu. Směr Serê Kaniyê, rovnou přes poušť. Bylo tak nepředstavitelné horko a cítil jsem v ústech písek. Pot mi skapával z čela a už jsem neměl vodu. Ale bylo mi to jedno. Šel jsem dál s jedinou myšlenkou: půjdu, dokud nezařvu nebo dokud nedojdu na základnu. Šel jsem tak hodinu. Pak mě dojel motocykl a zastavil přede mnou.

„Agit?“ zeptal se ten muž.

„Ne, jsem Christian,“ odvětil jsem a pokračoval v cestě.

„Počkej. Vezmu tě. Jsem od kurdské policie Asayîş. Odvezu tě.“

„Já chci do Serê Kaniyê. Chci domů.“

„No tak nasedni.“

Odvezl mě na základnu před branami Serê Kaniyê. Obličej jsem měl jistě jako vařený rak. Cítil jsem, že v životě jsem se tak nespálil.

Když jsme dojeli na základnu, přijal mě velitel se dvěma dalšími vojáky. „Chlapče, co to děláš? Co běháš bez výstroje a zbraně po Sýrii? To tě omrzel život?“

Vysvětlil jsem jim situaci. Vysvětlil jsem jim, že chci domů, ale nesmím. Žasli. „Brání ti v návratu domů?“ Potřásali hlavami a několikrát někam zavolali. „Neboj, do rána se to vysvětlí.“ Potom mi přinesli sledě v konzervě a čaj.

„Dneska spíš u mě,“ řekl velitel. „To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat.“

Kurdská pohostinnost je něco jedinečného. Velitelova žena nás fantasticky pohostila a užili jsme si báječný večer. Fotografovali jsme se, objímali se a skvěle se bavili. Ale já věděl, že je to poslední slunce před pořádnou bouřkou.

Ráno mě odvezli na jinou základnu. Tam už na mě čekal Doktor. Byl pěkně naštvaný. „Co mi tady pobíháš? Co je to s tebou? Beze zbraně? Bez výstroje? Omrzel tě život? Chceš, aby tě oddělali? Co vlastně chceš?“

Pouze jsem mu hluboce pohlédl do očí a bez přílišných emocí v hlase řekl: „Chci domů.“

Naše pohledy se na pár sekund střetly. Potom sklopil oči. „Domů, domů. No tak si jdi.“ Měl šílený vztek. Takhle jsem ho neznal. „Sbal si věci a jdi.“ Teprve teď podepsal nějaký papír pro vedení a práskl za sebou dveřmi. Ani ruku mi na rozloučenou nepodal. Byl bych si přál hollywoodštější odchod.

Protože věci jsem měl už dávno sbalené, seděl jsem na batohu a čekal na vůz, který mne měl vzít nazpátek do Iráku. Přijel po poledni. Společně s několika dalšími muži jsme jel nejdřív na hlavní štáb, kde jsem s Jasonem strávil první dny. Dali nám něco najíst a zdrželi jsme se tam asi hodinu. Zatímco jsem seděl u vchodu pod celtou, viděl jsem, jak do tábora přicházejí stále noví. Podle tváří bylo patrné, že se jedná o nováčky. Noví zahraniční dobrovolníci, kteří mají ještě všechno před sebou. Američani, Němci, Britové. Brzy podstoupí výcvik. Kývl jsem na ně, když šli kolem. Táhli do války, již já zrovna opouštěl.

V noci jsme pokračovali do Iráku. Cesta byla tentokrát podstatně obtížnější. Neodvezli nás tak blízko k hranici jako při cestě sem. Museli jsme v temné noci pochodovat sedm hodin krajinou. Přes pole a plantáže, byla to katastrofa. Rostliny byly skoro stejně vysoké jako já. Možná to bylo tím úpalem, který jsem si nakonec přece jen uhnal, ale ustavičně jsem klopýtal. Když jsme skákali přes nějaký potok, narazil jsem si koleno. Pěkně mi naběhlo. Navíc jsem si roztrhl kalhoty. Bylo to strašné. A k tomu jsem tahal těžký batoh a tašku. Byl jsem naprosto vyřízenej.

Po nějaké době jsem v dálce viděl světelné kužele několika baterek. To byly pohraniční hlídky. Už to nemohlo být daleko. Ještě pár set metrů a dostali jsme se k Tigridu. Konečně. Přijel nám naproti malý nafukovací člun.

A půlhodinu nato jsme byli v Iráku.

Noc jsem strávil v malém přijímacím táboře, v němž mě tenkrát prověřovali. Koukal jsem se, jestli někde neuvidím tu Němku, tu Coser, ale už tam nebyla. Než jsem usnul, lékař se mi ještě podíval na nohu. Obvázal ji a dal mi dvě tabletky proti bolesti. Usoudil jsem, že skoro po roce ve válečné oblasti jsem s tou malou pohmožděninou vyvázl dost dobře. Jiní takové štěstí neměli.

Kurdové se mnou ještě provedli závěrečný pohovor a dali mi nějaké peníze na zpáteční let, na pokutu za překročení povolené délky pobytu a na pár nocí v hotelu. Objednali mi taxi a řidič mě po dvou hodinách jízdy hornatou krajinou dovezl do Arbílu.

Projížděli jsme městem. Arbíl má své osobité kouzlo. Je to velice moderní a zároveň značně tradiční město. Staré kurdské obchůdky s kebabem a čajovny stojí vedle moderních šíša barů a prodejen elektroniky. Každá čtvrť, kterou jsme projížděli, byla postavena v naprosto jiném slohu. Bylo to impozantní. Když jsme dojeli na kraj města, viděl jsem množství zpustlých nedostavěných domů. Patrně došly finance.

Taxikář mě dovezl do hotelu na úplném kraji města. Zvenčí vypadal velice moderně. Uvnitř však byl strašně špinavý. Na recepci, kde nikdo nemluvil ani trošku anglicky, jsem po půlhodině získal klíč, zcela vyčerpaný šel na pokoj, a když jsem otevřel dveře, ještě jsem zahlédl, jak se do rozpraskaných stěn schovává několik švábů. Praštil jsem věcmi na postel a vrátil se do haly. Měli tam menší restauraci. Jídlo bylo podle očekávání katastrofa. Každá masová konzerva na bojišti byla proti tomu pokrm pro labužníky.

Potřeboval jsem na vzduch. Chtěl jsem švábům na pokoji dopřát ještě trochu výběhu. A tak jsem se vrátil do města. Sedl jsem si do jednoho šíša baru a pozoroval lidi, jak chodí nocí kolem. Arbíl má zcela svůj rytmus. Udává rychlý takt, ale lidi se tu pohybují jen pomalu. Vzpomněl jsem si na ty nedostavěné domy. Arbíl je možná perfektním symbolem současné situace Kurdů, kteří se zařídili v jakémsi permanentním stavu přechodné existence. Mezi autonomií a heteronomií, mezi velkými nadějemi a věčným zklamáním.

Zhluboka jsem potáhl z vodní dýmky. Končila. Cítil jsem, jak ze mě pomalu, ale jistě spadává veškerá tíže uplynulých měsíců. Potom jsem se vrátil do hotelu.

Uprostřed noci jsem se probudil. S horečkou a těžkou třesavkou. Já idiot se napil vody z Tigridu a přivodil si parádní infekci. Aspoň něco si z té Sýrie přivezu.

Dva dny jsem jenom ležel v posteli a snažil se zregenerovat a třetí den jsem si troufl vyrazit na ohlašovnu. Věděl jsem, že to nebude žádná hračka. Kurdové mi doporučili, abych nic neříkal. Problém byl ale v tom, že jsem patnáctidenní turistické vízum přešvihnul o dobrých sedm měsíců. Byl jsem první zahraniční bojovník, co to udělal. Nemohl jsem se prostě jen tak postavit před úředníky a mlčet. A tak jsem si připravil dobrou historku.

Když si úřednice prošla moje papíry, bylo přímo vidět, jak jí postupně mizí barva z obličeje.

„Pane Hallere – vy jste vízum... překročil.“

„Ano, bohužel, tak trošku. Omlouvám se.“

„Tak trošku? Sedm měsíců je pro vás tak trošku?“

„Vždyť říkám, že se omlouvám.“

„Kde jste byl, pane Hallere?“

„No přece v Iráku.“

„Nic mi tu nevyprávějte. Byl jste v Sýrii? Bojoval jste?“

„Ne, samozřejmě že ne. Proč bych bojoval?“

„Byl jste v Rojavě? U PKK? U YPG?“

„Vždyť vám povídám, že jsem nebojoval. Jsem student a procestoval jsem celý irácký Kurdistán. A kvůli studijnímu projektu jsem se pohyboval i mimo města, kde nebyla mobilní síť a žádný signál. Nevěděl jsem, jak se vám ohlásit.“

Odvedli mě do další kanceláře, kde jsem jakémusi korpulentnímu mužíkovi musel stejnou historku vyprávět ještě jednou. Za překročení povolené délky pobytu mi hrozil doživotní zákaz vstupu do země. A když budu mít smůlu, i vězení. Ten muž byl vedoucí úřadu. A měl rozhodnout o mém osudu.

„Odkud jste?“ zeptal se.

„Od Kolína nad Rýnem.“

„Z Kolína! To je báječné město,“ řekl a předklonil se. „Abyste věděl, mám tam synovce. V osmdesátých letech jsem tam jednou byl. Jak se vlastně jmenuje ta, ta... ta věž?“

„Myslíte dóm?“

„Dóm!“ zasmál se. „To je ono. Dóm, byl jsem tam nahoře. Vyšel jsem ty schody pěšky. To už bych dneska nezvládl, moment...“

Vytáhl ze zásuvky mobil a ukazoval mi fotky od synovce. Vysvětlil jsem mu, co na nich je, a jeho radost byla skutečně nakažlivá. „Víte co? Doživotní zákaz vstupu do země, to vám nemůžu udělat. Dám vám dva roky. A minimální pokutu. A tím to bude vyřízeno. Člověče, pozdravujte ode mě Kolín a dóm.“

Pokutu čtyři sta dolarů jsem zaplatil rovnou na místě a dostal za ně kartičku. Teď jsem měl ještě tři dny na opuštění země. Zbývající hodiny jsem strávil v Arbílu. Poslední večer jsem zašel do křesťanské čtvrti, v níž byly taky bary. Po dlouhé době jsem zas pil alkohol – poprvé od toho případu s mrtvým psem. Podíval jsem se na jídelní lístek. Měli tu dokonce německé pivo. Objednal jsem si bitburger a košíček naanu. Pak jsem se opřel a znovu si nechal probíhat měsíce, které jsem zde strávil. Svůj výcvik, své první nasazení, čas v pevnosti, myslel jsem na všechny ty lidi, které jsem poznal, na lidi, které jsem nenáviděl a které jsem miloval, ale na nikoho z nichž už nezapomenu. Myslel jsem na mrtvého psa, na Doktora, na boje.

A potom jsem myslel na Německo. Neměl jsem ani zdání, co mě tam čeká. Ani jsem nevěděl, kam se poděju. Neměl jsem už žádné útočiště.

Téhle válce jsem obětoval všechno. Rodinu, dům, majetek. Dopil jsem pivo a šel na hotel. Ráno jsem odjel na letiště a o pár hodin později přistál v Mnichově. Byl to kulturní šok.

Toulal jsem se městem a musel si nejdřív zvyknout na to, že jsem opět v civilizaci. Sedl jsem si v parku. Pořád jsem si to ještě nedokázal uvědomit. Byl jsem zpátky v Německu. Bylo léto, bylo teplo a vše bylo tak spořádané. Na malou chvíli mě to přesáhlo.

Vážně jsem už zapomněl, jaké to je, když město má pořádnou infrastrukturu. Když jsou v něm ulice, když jsou v něm obchody, v nichž si prostě koupíte, co chcete. Jen tak. Restaurace. Pořádné jídlo. Jídlo, co se dá jíst a do kterého se nemusí namáčet naan. Zapomněl jsem, jak úžasná je příroda. Stromy se zeleným listím, růžové záhony, dokonce malá, skromná chudobka ve mně vyvolávala jakýsi pocit štěstí. Měsíce jsem žil v poušti. Jak báječný byl tenhle kontrast. Trvalo mi několik hodin, než jsem si zvykl na své vlastně běžné prostředí. Připadal jsem si jako někdo, kdo ztroskotal na cizím světě. Vytáhl jsem si z batohu knížku, kterou mi dal Xalo. Stepního vlka. Pohladil jsem pomačkanou obálku a usmál se.

A vychutnával jsem si pocit, že jsem v bezpečí. Nebyl tu nikdo, kdo by mě chtěl zabít. Nebezpečí, že v Mnichově šlápnu na minu a zemřu, bylo zcela nepatrné. Mohl jsem kouřit beze strachu, že mě odpráskne nějaký snajpr, protože odhalil mou tepelnou signaturu. Vychutnával jsem si pocit, že jsem prostě svobodný.

A pak jsem si za poslední peníze koupil jízdenku na vlak do Berlína.

Epilog

Červen 2015, Berlín

Válka neudělá z vojáka lepšího ani horšího člověka. Válka jen ukáže, zda má dobré, nebo špatné srdce. To platí nadále.

Nevím, zda mám srdce dobré, či špatné. Na to musejí dát odpověď jiní. Vím pouze to, že jsem za těch sedm měsíců v Sýrii svému jménu nedostál. Agit. Hrdina. Žádný hrdina se ze mě nestal. Neboť v této válce žádní hrdinové nejsou.

Všichni v ní jenom prohrávají.

Každý, kdo byl v Sýrii, o něco přišel. Jedni o život. Jiní o nevinnost. Já přišel o víru. O víru, že dobro lze oddělit od zla a že když se dobro dostane do střetu se zlem, musí nutně zvítězit. Sýrie je ztroskotalý stát, v němž už nejsou vítězové. Jenom lidé, kteří přežívají, jedni déle, jiní kratčeji, a všechny strany v dlouhodobé perspektivě oslabují jen samy sebe, ale v dohledné době ani jedna nezvítězí. Tím tento stát onemocněl. Ze Sýrie se stal jakýsi virus, jenž infikuje nejen sousední regiony, nýbrž celý svět.

Existuje takové přísloví, že kdo dokáže zvítězit v hlavě, tomu patří svět. Ten, kdo byl v Sýrii, ví, že vítězení už není dimenze, ve které by měl uvažovat.

Možná je třeba prohrát všechno, aby člověk vyhrál sebe.

Když jsem přijel na berlínské hlavní nádraží, byl už pozdní večer. A přesto se kolem mě hemžil bezpočet lidí. Díval jsem se na ty cestující, kteří mi byli tolik cizí, ale přesto tolik blízcí. Zašel jsem do McDonaldu a za poslední dvě eura si objednal dva cheeseburgery.

A potom jsem vyšel před nádraží se vším, co jsem ještě měl. S batohem a mobilem. Zapálil jsem si cigaretu, vytáhl z kapsy mobil, projel si kontakty a uvažoval, komu bych zavolal. A než jsem zvolil nějaké číslo, zhluboka jsem se nadechl.

Fotografická příloha

Dále doporučujeme

Morten Storm, Paul Cruickshank, Tim Lister

AGENT STORM

Můj život v al-Káidě a CIA

Strhující kniha napsaná s pomocí odborníka na terorismus stanice CNN Paula Cruickshanka a zkušeného reportéra specializujícího se na Střední východ Tima Listera odhaluje neuvěřitelný příběh člověka, který se dokázal vymanit z osidel radikální ideologie. V době, kdy tisíce džihádistů evropského původu odcházejí bojovat v řadách tzv. Islámského státu do Sýrie a Iráku a jejich případný návrat do Evropy představuje nemalé bezpečnostní riziko, je příběh agenta Storma o to aktuálnější. Dán Morten Storm se již v mládí dopouštěl násilného jednání, své třinácté narozeniny oslavil pokusem o ozbrojenou loupež. Po konverzi k islámu již pod novým jménem Murád propadl jeho radikálnímu výkladu, zapojil se do prostředí islamistických radikálů a odešel do Jemenu, kde se utvrdil v salafistickém výkladu islámu a získával také další kontakty mezi radikály blízkými al‑Káidě. Zvláště blízko měl k radikálnímu klerikovi s americkým občanstvím Anwaru al-Awlaqímu, který se postupně stal pro Spojené státy jedním z nejhledanějších nepřátel. Později Storm islámskou víru opustil a stal se dvojitým agentem pro americkou, britskou a dánskou tajnou službu. Ve své nové roli pomáhal za dramatických okolností s likvidací několika ze svých někdejších islamistických spolubojovníků. Nakonec se však rozhodl svůj příběh zveřejnit a s prací pro tajné služby skoncovat.

Karima Bennoune

TADY VAŠE FATWA NEPLATÍ

Islamistický extremismus je dnes oprávněně vnímán jako vážné ohrožení pro Evropu a západní svět. Málokdy se ale připomíná, že drtivá většina obětí islamistů jsou muslimové a lidé ze zemí s muslimskou většinou. Od subsaharské Afriky přes země Středního východu až po Afghánistán a Pákistán svádí mnoho muslimů boj proti sílícímu náboženskému extremismu. Jejich zápasy často zůstávají západním čtenářům utajeny, a přece jsou to právě tito neznámí hrdinové, spisovatelé, umělci, učitelé, právníci a aktivistky, kteří v boji s islamismem nejvíce riskují a jsou jeho nejčastějšími oběťmi, stejně jako nejodvážnějšími protivníky. Autorka knihy navštívila v průběhu několika let řadu zemí, od Kanady, Francie a Ruska přes Afghánistán, Pákistán, Alžírsko, Tunisko, Mali, Niger a Senegal až po Palestinu a Izrael. Vedla mnoho desítek rozhovorů s muži a ženami, kteří zápasu s extremismem zasvětili život. Z množství pohledů, životních zkušeností a perspektiv jasně vystupuje rozmanitost a vnitřní rozrůzněnost muslimského světa, stejně jako naléhavost otázky lidských práv, práv žen a náboženských a jiných menšin, ohrožovaných vzestupem agresivního džihádismu.

Franco Cardini

CHALÍFA A ZÁPAD

Kořeny terorismu a pokrytectví Západu

Na konci 9. století napsala markýza Berta Toskánská dopis vládci vzdáleného Bagdádu, chalífovi al-Muktafímu. V něm nabídla chalífovi spojenectví a naznačila i možnost sňatku. Její dopis k hlavě všech muslimů doputoval, chalífova zdvořile odmítavá odpověď již k urozené Italce nedorazila. „Tohle ovšem byli skuteční chalífové. Dnes už takoví chalífové nejsou...“

Specialista na středověké dějiny Franco Cardini ve svých deníkových zápisech od ledna 2014 do ledna 2015 souborně publikovaných v této knize využívá svou erudici na poli dějin islámu a křesťanství k tomu, aby pronikl hlouběji pod povrch událostí prezentovaných denně našimi médii. Ustavení tzv. Islámského státu a prohlášení jeho vůdce Abú Bakra al-Bagdádího chalífou, (samozvanou) hlavou všech muslimů, je hlavním, ale zdaleka ne jediným tématem historikova zamýšlení nad kořeny současných dějů. Kdo je chalífa, jaké proměny tato instituce prodělala až k dnešním maskovaným hrdlořezům s černou vlajkou? Jaký je podíl Západu, zvláště Spojených států amerických, na dnešní situaci? Jak lze vyřešit, lze-li vůbec, zdánlivě neřešitelný izraelsko- -palestinský konflikt? Čím přispívá do dnešní debaty o zásadních otázkách papež František? Na tyto a mnohé další otázky nabízí Franco Cardini neotřelé a mnohdy nečekané odpovědi.

Emmanuel Hecht, Pierre Ser vent

KRVAVÉ STOLETÍ

Dvacet válek, které změnily svět

Kolektiv předních francouzských historiků se podílel na unikátní knize, která shromažďuje v jednom svazku dvacítku válečných konfliktů, jež poznamenaly dvacáté století a počátek století jednadvacátého. Editoři E. Hecht a P. Servent do svazku zařadili jak ty nejznámější válečné konflikty, počínaje oběma světovými válkami, válkou v Koreji, ve Vietnamu či oběma válkami v Zálivu, tak i konflikty méně známé, ale pro běh světových dějin srovnatelně významné, jako byla ruská občanská válka v letech 1918–1920, válka mezi Čínou a Japonskem (1937–1945), alžírská válka za nezávislost na Francii (1954–1962), války mezi Izraelem a jeho arabskými sousedy v letech 1967 a 1973, války v Libanonu, konflikt mezi Velkou Británií a Argentinou o Falklandy/Malvíny (1982), sovětská invaze do Afghánistánu (1979–1989) či íránsko-irácká válka (1980–1988). Nechybějí ani ozbrojené konflikty doby zcela nedávné, jako válka v bývalé Jugoslávii, spojenecká invaze do Afghánistánu (2001–?) či zákrok západních zemí v Libyi, který v roce 2011 vedl ke svržení režimu Muammara Kaddáfího, ale také k rozvrácení Libye a vzestupu radikálního islamismu na jejím území. Poslední kapitola je věnována úspěšnému zásahu francouzské armády proti islamistickým militantům v Mali v roce 2013. Připojena je chronologie válečných konfliktů 20. století, která zmiňuje i řadu dalších událostí. Doplněn je základní přehled literatury v češtině. Kniha je psána čtivým, přístupným způsobem, a na své si přijdou nejen nadšenci pro vojenskou historii.

Mike Rossiter

ŠPION, KTERÝ ZMĚNIL SVĚT

Klaus Fuchs a tajemství atomové bomby

Když roku 1945 prezident USA Harold Truman oznámil Stalinovi, že USA vlastní novou a hrozivou zbraň proti Japonsku, pro sovětského vůdce to nebylo velké překvapení. O existenci atomové bomby dobře věděl a Sovětský svaz již usilovně pracoval na vývoji vlastní zbraně. Sloužily mu přitom i informace, které dostával od německého vědce Klause Fuchse, který pracoval na vývoji nukleárních zbraní ve Velké Británii a v USA. Osoba tohoto vědce, komunisty, jenž prchl před nacisty do Velké Británie, je zahalena mnoha nejasnostmi. Mike Rossiter zrekonstruoval příběh „špiona, který změnil svět“ na podkladě odtajněných zpráv z britských, amerických, ruských a německých archivů. Ukazuje přitom, že Klaus Fuchs byl klíčovou postavou jak pro Brity, tak pro výzkum prováděný v USA, a stejně tak i pro sovětský jaderný program; byl mužem, jenž v tomto smyslu stanul u zrodu „studené války“, stojící na konkurenci v jaderné výzbroji Západu a Východu.

Senait G. Mehari

NIKDY JSEM NECHTĚLA ZABÍJET

Příběh dívky mezi frontami

Vleklá válka, ve které si Eritrea nakonec vybojovala nezávislost na Etiopii, rozdělila její rodinu a Senait se jako dcera Etiopanky a Eritrejce hned po svém narození ocitla mezi frontami. Senait vyrůstala v sirotčinci. Až se jednoho dne objevila žena, která se prohlásila za její matku, a vzala ji k sobě. Když válka začala nanovo a rodinu zasáhla nouze, odvedl otec šestiletou Senait a její dvě o málo starší sestry do náborové kanceláře jedné z povstaleckých skupin. Zde měly dívky získat vojenský výcvik a „bojovat za svobodu Eritreje“. Následovaly tři hrozné roky hladu, žízně, nemocí, ran a drilu. Pak se Senait a jejím sestrám za pomoci strýce podařilo utéct do Súdánu, odkud se po úspěšné žádosti o azyl dostaly do německého Hamburku. Ačkoliv začátky v neznámé zemi s úplně jinou kulturou nebyly jednoduché, Senait se podařilo najít si svou cestu a prosadit se jako zpěvačka.

Obsah

Prolog

Kapitola první

Intermezzo

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Intermezzo

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Epilog

Fotografická příloha

Dále doporučujeme