Christian Picciolini

Romantické násilie: Spoveď amerického skinheda

Copyright © 2015 by Christian Picciolini

Photography (author headshot) by Mark Seliger

All rights reserved.

Translation © 2017 by Hana Palinová

Slovak edition © 2017 by Petit Press a. s.

epub produced by © 2017 iAdverti

epub copyright © 2017 iAdverti

Prvé slovenské vydanie

Z anglického originálu Romantic Violence:

Memoirs of an American Skinhead preložila Hana Palinová

Jazykové korektúry Rudolf Kovaj

Grafická úprava a spracovanie Peter Považan

Vydavateľ Petit Press a. s.

Rok vydania 2017

Všetky práva vyhradené.

Myšlienky uvedené v tejto publikácii sú iba autorove a vydavateľ nenesie zodpovednosť za ich obsah.

ISBN 978-80-559-0182-4

Christian Picciolini, 1976 (Fotografia: Maddalena Spinelliová)

ÚVOD

Život môjho otca sa ma netýka.

Ani život mojej matky.

Ani mojich starých rodičov.

Nemám nič spoločné so svojím bratom ani so svojimi priateľmi.

Mám svoj vlastný život.

Rozhodnutia a činy mojej mladosti a na prahu dospelosti neboli predo mnou určované nikým iným. Som svojím vlastným konštruktom vytvoreným vlastnou fantáziou a túžbou a až do narodenia mojich dvoch synov som nepociťoval zodpovednosť voči ostatným ľuďom a nechápal som spojitosť s ostatnými.

Ale nechcem predbiehať.

Dlžím vám vysvetlenie, pohľad do života ľudí, o ktorých tvrdím, že s nimi nemám nič spoločné. Toto moje tvrdenie nevyplýva z nedostatku lásky z mojej či ich strany.

Jedna vec, ktorou sa odlišujem od ostatných členov mojej najbližšej rodiny, je to, že som prvý spomedzi nich, kto sa narodil v Spojených štátoch. Keď moja matka rozpráva príbeh o tom, ako som sa narodil, jej láskavé stredomorské oči sa rozžiaria a jej hlas, obyčajne jasný a vyrovnaný, sa zrýchli. Keď tento príbeh rozpráva niekomu v Blue Islande — v robotníckej časti Chicaga, kam emigrovala jej talianska rodina, keď mala šestnásť, — prešpikuje ho talianskymi frázami. Keď tento príbeh rozpráva rodine a priateľom, neustále pripomína, že aj Taliani, aj Američania ma milovali.

Keby som si mohol spomenúť na svoj príchod na svet a rozprávať o ňom sám, domnievam sa, že by jeho priebeh vyzeral trochu inak ako v podaní mojej matky. Kým ona sa namáhala takmer dvadsaťštyri hodín, aby ma dostala von, ja som sa netrpezlivo predieral dolu pôrodnými cestami, pripravený zaujať svoje miesto a konečne spoznať, čo ma čaká. Možno som bol nahnevaný, že sa mi nedostalo dostatočnej výstrahy, no s prvým nádychom do pľúc som už špekuloval, ako by som si v tejto situácii poradil.

Pre službukonajúceho lekára som bol len ďalší malý zázrak, slizký novorodenec pokrytý hlienom ako každý druhý. Bol taký zaujatý tým, aby sa presvedčil, či som sa naozaj nadýchol a či mám všetko na správnom mieste, že mu ušlo, že som sa narodil bdelý, statočný a pripravený prijať novú realitu, do ktorej som práve prišiel.

So žmurkajúci očami, ktoré sa snažili prispôsobiť krutému ostrému svetlu, som sa nevedel dočkať, keď budem môcť pochopiť všetko, čo sa dialo okolo mňa. Keby som vtedy vedel hovoriť, bol by som požiadal sestričku, aby odstúpila, poprosil by som svoju matku, aby sa upokojila, a varoval by som lekára, aby si dvakrát premyslel, či ma ešte raz pleskne po zadku. Namietal by som proti ich testom a trval by som na tom, že nechcem, aby ma porovnávali, značkovali, zaraďovali do tabuľky alebo akýmkoľvek spôsobom merali.

Zavinuli ma do teplej a jemnej deky. Nezameniteľne hrejivá láska, ktorou ma zahrnula moja matka, keď ma sestrička vložila do jej náručia, do mňa navždy vryla poznanie, že láska a pozornosť je niečo, o čo sa oplatí usilovať.

Prišiel som na svet vybavený túžbou žiť naplno, objavovať neznáme a urobiť zo života niečo, čo by stálo za to. Po mnohé roky som si myslel, že to znamená byť aktívnym členom nejakej skupiny s dôležitým poslaním. Keď si pomyslím, do akej miery od detstva až po dospelosť poznačila moje činy potreba niekam sa zaradiť, je jasné, že táto túžba bola vo mne pevne zakorenená.

Odkedy sa pamätám, vždy som chcel byť špičkový športovec, hráč, ktorý odpáli home run a v poslednej chvíli rozhodne finálový bejzbalový zápas o majstrovský titul, takže ho z hracej plochy slávnostne na pleciach odnášajú spoluhráči. Alebo hrdina, ktorý sa pustí do ozbrojeného únoscu. Chcel som, aby po mne pomenovali národný sviatok za môj prínos pre ľudstvo. Nestaral som sa veľmi o to, ako sa vypracovať, poháňala ma túžba po sláve.

Snaha naplniť tento sen má stála veľa a mnohé z toho dnes ľutujem. Pri pomyslení na niektoré moje činy ma ešte i dnes striasa hrôza. Je to niečo viac ako dve desaťročia, čo som na ceste, hľadám sám seba a premýšľam nad tým, ako som mohol zablúdiť tak ďaleko a páchať také ohavné násilné činy, hájiť vyhladzovanie ľudí iba na základe ich farby pleti alebo na základe toho, koho milovali či k akému bohu sa modlili.

V snahe zmieriť sa so svojimi činmi som prišiel na to, že za tým všetkým bola obyčajná ľudská potreba. Základná ľudská potreba niekam patriť, ktorá bola v skutočnosti oveľa silnejšia ako moja zdrvujúca túžba dosiahnuť v živote významné postavenie. Hoci som to vtedy takto zreteľne vyjadriť nevedel, bola to sila, ktorá ma poháňala k dobrým i zlým činom, nevinným i zradným, k sebanaplneniu i k sebadeštrukcii. V spojení so ctižiadosťou ma táto potreba zaviedla na problémovú a temnú cestu predsudkov, rasizmu a násilia.

Ďalej nasleduje môj príbeh. Keďže si rozhovory nepamätám od slova do slova, dovolil som si ich do istej miery vytvoriť nanovo s úmyslom zachytiť udalosti a vykresliť ich aktérov najlepšie, ako si pamätám. V spomienkach zvykneme veci skresliť, preto vopred priznávam, že tieto udalosti mohli iní vnímať odlišne. Snažil som sa však zaznamenať ich čo najvernejšie. V záujme ochrany ľudí, ktorí v mojom príbehu vystupujú, som zámerne pozmenil ich mená.

I keď by som značnú časť svojho života rád prepísal, tento príbeh som spísal pravdivo. Neprikrášlil som žiadne skutočnosti napriek tomu, že trpkosť môjho presvedčenia z čias problémových rokov bola priam ozrutná. Moje vtedajšie výhrady k vlastným nenávistným prejavom sú tiež autentické, pri spätnom pohľade som ich nepozmenil. Pokiaľ sa tak predsa len stalo, dúfam, že čitateľ odmietne moje pokrytectvo rovnako, ako bude odmietať moje činy. Najhoršie je, že som sa správal, ako som sa správal, hoci som vedel, že to nebolo správne. Pochybnosťami sa nesnažím zbaviť viny, ale naopak, skôr ju zdôrazniť.

Dúfam, že čitatelia si pri čítaní knihy uvedomia, aké nebezpečne jednoduché je vstúpiť do sveta čírej nenávisti, dokonca i pre niekoho, kto nemá vyslovené sklony k predsudkom a násiliu. Dúfam tiež, že pochopia, že túžba niekam patriť, ak ju necháme zájsť do extrému, môže mať odporné následky. Prísľub moci môže byť taký lákavý, že ľahko ovplyvniteľný človek sa dá jednoducho presvedčiť, aby spáchal ohavné činy v snahe ju získať.

Píšem túto knihu s optimistickou víziou, že ľudia budú hľadať samých seba a svoje miesto v zdravých komunitách uplatňujúcich princíp rovnosti a nájdu silu dať zbohom prázdnym sľubom; že ľudia budú nasledovať tých, ktorí ich vedú k súcitu, namiesto toho, aby sa stali obeťou tých, ktorí sa snažia zneužiť ľudskú neistotu, osamelosť, strach a pocit zbytočnosti.

Dúfam, že tým, že budem otvorene hovoriť o rasizme, nenávisť bude mať menej príležitostí na úkryt.

Christian Picciolini, fotografia z ročenky ôsmeho ročníka školy sv. Damiána, 1987

1. PRÁVA ZNEUŽÍVANÉHO

V jedno daždivé aprílové popoludnie si ma Jake Reilly na ihrisku náhodne vybral za terč svojho zlomyseľného posmechu a rozhodol sa, že ma bude urážať spôsobom, ktorý mu práve napadne. Bol to prvotriedny grobian — Goliáš, ako sme ho od prvého ročníka tajne nazývali — a náramne si užíval trýznenie svojich slabších spolužiakov z ôsmeho ročníka na základnej škole sv. Damiána.

Dnes, a zdalo sa to byť už po stý raz, si vybral mňa.

„Choď do riti!” vyhŕkol som. Okamžite som si želal, aby sa moje slová dali vziať naspäť. Ledva som sa otočil, mal som pred sebou nafúknutý hrudník vyškereného Goliáša. Uvedomil som si, že to bol práve on, kto na mňa pred chvíľou vypálil za hrsť zmrznutého hrozna, ktoré mi pristálo na zátylku.

Do riti.

Na ihrisku sa už do šveholiacich hlúčikov zoskupovali tárajky s vrkočmi a v kockovaných plášťoch a ihriskoví potkani s odretými kolenami. Obkľúčili nás bleskurýchlo ako hladné žraloky, ktoré zacítia čerstvú krv a nechajú sa zlákať na návnadu.

„Aha, pozrime sa, nie je to náš Pinďolíni?” chechtal sa Jake a bodol ma do hrude svojím bucľatým ukazovákom. Zbožňoval prekrúcať moje cudzie priezvisko a nikdy mu pri tom nedochádzala fantázia. Ako som len túžil po mene typu Eddie Peterson, Dan Cook alebo Jimmy May fair!

Hocičo iné ako to nemožné Christian Picciolini — s výslovnosťou Pí-čo-li-ni, — ktoré so sebou prinášalo množstvo otrasných prezývok.

„Pošleš na mňa svojich zamastených kamarátov z Blue Islandu?” vysmieval sa mi a robil si žarty z talianskej štvrte pri Chicagu, v ktorej sme bývali predtým, ako sme sa usadili v tejto predmestskej diere menom Oak Forest. „Po škole ti nakopem tvoj slizký taliansky zadok tak, že sa pekne vrátiš do geta, kam patríš, ty slizký jebinko.”

Jake zvyčajne ani nemrkol, keď svojich spolužiakov volal kretén alebo ušatý chuj, kedykoľvek sa mu zachcelo. Nikdy si nevymýšľal, keď hovoril, koho kedy zmlátil. Nikto si nikdy predtým nedovolil postaviť sa mu s niečím takým ako: Choď do riti. I v mojom prípade to bola skôr poľutovaniahodná nehoda, vykĺzlo mi to z úst nekontrolovane. Bol som mŕtvy muž a všetci to vedeli. I keď celkom ma potešila jeho zmienka o tom, že mám aj nejakých kamarátov.

„A ak sa z toho budeš chcieť vyvliecť aj tento raz, ty padavka,” uškŕňal sa na mňa a poťahoval ma za šnúrky na kapucni, „rozdrvím ťa na kašu, posero!”

Počas tých ôsmich rokov základnej školy sa mi darilo nachádzať dosť výhovoriek, aby som sa fyzickým stretom s Jakom vyhol. Tentokrát to zo mňa vyletelo ako kečup z fľaše. Na hľadanie výhovorky, ako sa z tejto šlamastiky dostať, mi skrátka nezostal čas. A keď zvonenie ohlásilo koniec poslednej prestávky, všetci vedeli, že bude bitka. Všetci okrem dospelých, samozrejme. Nikdy neboli na blízku, keď ich človek potreboval.

Modlil som sa, aby bitku visiacu vo vzduchu zavetril a ukončil niektorý z učiteľov alebo hoci aj riaditeľka, ale moje modlitby neboli vyslyšané. Zmocnila sa ma beznádej. Jake Reilly bol oveľa väčší — bol mohutný, silný a vysoký — a iste za ním stála celá kopa kumpánov. A ja som v tom bol sám. V Oak Foreste ani v Blue Islande som nemal žiadnych kamarátov, ktorí by stáli za mnou. Okrem toho, že som si z kina zapamätal zopár Rockyho hmatov z bitky s Pánom T alebo spôsob, ako v rámci televízneho zápasu Rowdy Roddy Piper trafil Hulka Hogana oceľovou stoličkou po hlave, netušil som, ako sa biť a ako sa brániť. Už sa však nedalo ustúpiť. Tento raz nie. Nie s myšlienkou na štyri roky Goliášovho šikanovania na strednej škole a na nekonečný posmech na obzore. Utiecť a navždy so sebou vliecť nálepku, že som padavka, by bolo o dosť horšie, ako sa nechať zmlátiť.

Snažil som sa naťahovať čas v nádeji, že prídem na vierohodnú výhovorku, ako sa z toho vykrútiť a nedať si nakopať zadok, a tak som po skončení vyučovania išiel domov dlhšou cestou. Nemal som šťastie. Jediné, čo som dokázal vymyslieť, bolo, že presvedčím rodičov, nech ma preložia na inú školu, aby som nemusel čeliť výsmechu spolužiakov, ktorý sa mi iste zosype na hlavu na druhý deň ráno. Ale moji rodičia neboli doma.

Prezliekol som sa z bledomodrej uniformy a tmavomodrých nohavíc, zobral svoj skejtbord značky Santa Cruz a s obavami som sa vydal cez šesť blokov do parku, kde sa mala bitka odohrať. Vedel som, že ten masaker si príde pozrieť celý ôsmy ročník. Ľudia dokonca uzatvárali stávky a ten, čo bude vyhlásený za porazeného — samozrejme, čakali, že to budem ja, — bude musieť víťazovi zaplatiť desať dolárov.

V momente, keď sa táto bitka skončí, budem navždy zničený. Porazený. Poznačený a zavrhnutý. Budem ďalším prírastkom na hromade stredoškolských núl, ktoré Goliáš ponížil. Odkiaľ vezmem peniaze na vyplatenie stávky pre víťaza, ma vôbec netrápilo, vedel som, že ich môžem ľahko potiahnuť starej mame z peňaženky bez toho, aby na niečo prišla. V tej chvíli som si uvedomoval, že ak raz upadnem do bezvýznamnosti, ťažko to budem môcť zvrátiť. Odtiaľ niet návratu.

Keď som sa blížil na miesto, videl som nášho obra, ako sa sebavedomo predvádza uprostred veľkej skupiny, ktorá sa tu zhromaždila ako kŕdeľ dravých vtákov okolo čerstvo nachystanej hostiny niekde pri ceste. V snahe upokojiť triašku v kolenách a skryť strach som zoskočil zo skejtu a pozbieral som sily na posledné nádychy. Keď som si utieral pot, ktorý mi od nervozity stekal po čele, posledný raz som pomyslel na útek. Možno by vyhnanstvo z nižšieho rádu svätého Damiána bolo lepšie, ako si nechať rozdrviť tvár touto ozrutnou beštiou.

Ako som sa pokúsil ustúpiť, položiť nohu naspäť na skejt a odraziť sa roztrasenou nohou preč, niektorý zo zlomyseľnejších divákov odrazu vyhŕkol: „Pinďolíni! Pinďolíni! Pinďolíni!” Celý zástup ľudí sa obrátil ku mne a vycítil moju hrôzu.

Cítil som, že sa mi začala točiť hlava a strácam kontakt s realitou. Zopárkrát som sa znova rýchlo a plytko nadýchol, aby som sa upokojil. Mal som pocit, že sa prepadám do vzduchoprázdna. Otočil som sa k svojmu trýzniteľovi na znak prijatej výzvy práve vo chvíli, keď vzduchom preletel obrovský pľuvanec a rozpleštil sa mi na líci.

Nastalo hrobové ticho. Bolo počuť iba Jakovo hlučné hrdelné chrchlanie, ktoré znamenalo, že sa blíži ďalší chrcheľ.

Pochytila ma skľučujúca panika. Kým som si z tváre stihol utrieť jeho sliny, ďalšia dávka hustého žltého hlienu ma zasiahla do hrude ako guľka ostreľovača a pomaly stekala po mojom tyrkysovom tričku s nápisom Ocean Pacific.

„Čo je s tebou, ty dilino?” posmieval sa Reilly, bucľaté ruky prekrížené na hrudi, „je z teba pipka? Nápi pi pi.” Ľudia nás obkľúčili. „Pinďolíni sa posral do gatí,” vyhlásil. Od blízkej skupinky doľahol výbuch smiechu.

Ježiši Kriste. Ten chalan bol naozaj veľký. Goliáš narástol raz toľko, keď sa ku mne priblížil, kým ja som sa naopak pomaličky scvrkával. Toto je samovražda, pomyslel som si. Vykročil ku mne a odpľul si po tretí raz, tentokrát na zem tesne vedľa mojich topánok, akoby chcel označiť miesto mojej popravy.

Zovretie rozvášneného davu okolo nás sa čoraz viac zužovalo, stáli sme v kruhu, z obrovho posmešného úškrnu sršalo nástojčivé zastrašovanie. Jake mi ďalej nadával. Ja som sa zasekol. Napuchnutý monokel, ktorý som utŕžil minulý týždeň, keď na mňa skočili tri čierne decká z Blue Islandu a ukradli mi bicykel, sa konečne začal zotavovať a ja som naozaj nemal chuť vysvetľovať rodičom, z čoho mám ten ďalší. Ovládla ma hrôza, pre vlastné myšlienky plné strachu som sotva počul narastajúce tlmené skandovanie davu a tupo šuštiace lístie pod mojimi nohami. „Prestaň sa správať ako teploš! Ako tvoj buzerantský kadernícky otec. A stoj, doriti, nech ťa môžem zabiť!” Jake si to namieril rovno ku mne.

Šľachy v mojich rukách sa napli. Začali pulzovať. Hlava sa mi točila od strachu a stále viac som strácal kontakt s realitou. Srdce mi išlo z hrude vyskočiť. Z čistého zúfalstva som pozbieral odvahu na prvý úder. Zabi alebo buď zabitý. Čo som ešte mohol stratiť? Aspoň zomriem ako statočný. Môj malý brat bude hrdý na to, že som nebol úplný zbabelec. Zatvoril som oči, napol som prepotenú pravú ruku, napriahol som sa, zúrivo som sa zahnal a naplno som zasiahol cieľ.

Jake išiel k zemi.

Ty kokso.

V pude sebazáchovy som chcel najprv zdrhnúť, ale moje nohy nechceli spolupracovať. Zo spleti stonov a vzdychov za mojím chrbtom som zachytil besnejúci hlas Jakovej gorily Kyla McKinneyho, ako reve: „Daj mu! Daj mu!” Ale Jake zostal na zemi, zmätený fňukal a zakrýval si krvácajúci nos.

„Daj mu ešte jednu!” zakričal jeden z jeho kamošov. Bol som v šoku, keď mi došlo, že vlastne chcel, aby som ja praštil jeho najlepšieho kamaráta. Je to možné? Boli už všetci rovnako otrávení Goliášovým šikanovaním ako ja? Alebo bol spád bitky taký nákazlivý, že aj tí najlojálnejší si krv a násilnosti vychutnávali aj na úkor priateľstva?

Striasol som tú myšlienku zo seba a nechal som toho špinavca Jaka Reillyho pocítiť zaslúženú odplatu za celých osem rokov katolíckej školy. Pulzoval vo mne adrenalín. Zatlačil som ho kolenami k zemi, pripravil som si päste a udrel som ho do tváre. A znova a znova.

Vzlykal a kričal: „Stačí! Stačí! Končím! Prestaň! Vyhral si!” Potoky sĺz sa zmenili na svetločervenú rieku valiacu sa z jeho dobitých líc.

Postavil som sa na nohy a zakrvavené hánky som si utrel do trička. „Dlžíš mi desať dolárov,” dokázal som ešte zamrmlať cez vyschnuté pery. Otočil som sa na odchod, hoci roztrasené nohy ma ledva niesli a mal som pocit, že môžem omdlieť rovno pred celým ohromeným ôsmym ročníkom. A vtedy si moje odkysličené pľúca spomenuli, že treba dýchať. Zhlboka som sa nadýchol a zároveň ku mne postupne začalo doliehať sotva počuteľné hulákanie.

Obor ležal predo mnou porazený.

* * *

Na druhý deň ráno ma hneď po príchode do školy obstúpili spolužiaci. Ešte včera som bol nikto, ale cez noc môj význam narástol do impozantných rozmerov — zvrhol som tyrana. Dokonca aj tí vyvolení, ktorí ma celých osem rokov ignorovali, začali ku mne vzhliadať za to, že som si podal jedného z nich. Nehovoriac o tom, že som bol o desať dolárov bohatší.

Bol som opojený novozískanou významnosťou. Odrazu som nebol ten podivný Talian, ktorý všetok voľný čas po vyučovaní trávil so starými rodičmi v „gete” zvanom Blue Island namiesto predmestia Oak Forest, kde bývala vyššia stredná trieda. Na okamih som nebol chlapec s čudnou mamou a čudným otcom, ktorí nevedia poriadne po anglicky. Na okamih som nemal rodičov, ktorí vlastnili salón krásy a svojmu dieťaťu nosili obedy zabalené v zamastených papierových vrecúškach.

Bol zo mňa tvrdý chlapec. Doslova najnebezpečnejší chlapec v škole. Dokonca v celom Oak Foreste. A keby bol Oak Forest o niečo bližšie k centru Chicaga ako dvadsať míľ, možno by starosta na moju počesť narýchlo zbúchal aj slávnostný sprievod po State Street.

Počas hodiny matematiky som zatínal päste a v tichosti som ich študoval. Snažil som sa pochopiť, že tie dve dobité ruky boli mojou vstupenkou do sveta uznania a moci. Môj mladší braček už nebol jediným dieťaťom, ktoré ku mne vzhliadalo.

Túto lekciu som si zobral k srdcu a precítil som ju celou bytosťou, v každej bunke svojho tela. Nakoniec mi bude dobre slúžiť v nasledujúcich rokoch, keď budem stáť pri zrode jednej z najagresívnejších organizácií, ktoré terorizovali americkú spoločnosť.

Christian v Blue Islande, 1978 (Fotografia: Maddalena Spinelliová)

Table of Contents

Title Page

ÚVOD

1. PRÁVA ZNEUŽÍVANÉHO