Karl Ove Knausgård

MIN KAMP 2

Copyright © 2009, Forlaget Oktober AS, Oslo All rights reserved.

Translation © 2017 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2017 by Nikola Klímová

Jacket photo © André Løyning

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5435-0

TRETIA ČASŤ

29. júla 2008

LETO TRVÁ UŽ DLHO a ešte sa nekončí. Dvadsiateho šiesteho júna som dopísal prvú časť románu a odvtedy, už viac než mesiac, Vanja a Heidi nechodia do škôlky. Vládne tak u nás ešte väčší zhon než zvyčajne. Nikdy som nepochopil zmysel prázdnin, nikdy som ich nepotreboval, neustále mám chuť pracovať viac. Teraz si však nepomôžem. Prvý týždeň sme plánovali stráviť na chate, na ktorej kúpu ma minulú jeseň nahovorila Linda. Chcel som oddychovať a popritom písať, po troch dňoch sme to vzdali a vrátili sme sa do mesta. Poslať tri malé deti a dvoch dospelých na malý priestor, kde nemáte inú možnosť len utiecť do záhrady a kosiť trávu, nie je geniálny nápad. Najmä ak tam už prídete namrzení. Niekoľkokrát sme sa poriadne pohádali, zrejme sme tým bavili susedov. Stovky úzkostlivo udržiavaných záhradiek plných polonahých starcov vo mne vyvolávali pocit strašnej klaustrofóbie. Deti rýchlo zachytia zmeny nálady rodičov, najmä Vanja reaguje na akúkoľvek odchýlku od bežného tónu a intonácie a ihneď začne robiť to, čo nám najviac prekáža a privádza nás do šialenstva. Meraví frustrovanosťou sa nevieme brániť a je vybavené – krik, plač, hrôza. O týždeň sme si prenajali auto a vyrazili na ostrov Tjörn neďaleko Göteborgu, kam nás pozvala Lindina kamarátka Mikaela – inak Vanjina krstná mama. Ubezpečovali sme sa, či si uvedomuje, že prichádzame s troma deťmi. Nemala s tým problém. Vraj bude s dievčatami vypekať, budú sa chodiť kúpať a loviť kraby, aby sme si užili trochu súkromia aj my.

To nás presvedčilo. Priviezli sme sa do tohto čarovného prostredia, zaparkovali sme a vtrhli k nim s deťmi aj so všetkými našimi problémami. Plánovali sme tam stráviť celý týždeň, už po troch dňoch sme naložili veci do auta a vyrazili na juh. Mikaele s Erikom sa očividne uľavilo.

Ľudia, čo nemajú deti, málokedy chápu, čo to znamená. Môžu byť pritom akokoľvek zrelí a inteligentní. Aspoň so mnou to tak bolo, kým som sa nestal otcom. Mikaela a Erik žili pre kariéru. Odkedy som poznal Mikaelu, zastávala významné posty v kultúrnej sfére, Erik riadil nejakú celosvetovú nadáciu so sídlom vo Švédsku. Priamo z Tjörnu odchádzal na pracovné stretnutie do Panamy a odtiaľ na dovolenku do Provensalska. Taký bol ich život. Miesta, o ktorých som ja len čítal, mali oni na dosah. A do toho sme im vtrhli s vlhčenými obrúskami a plienkami, s Johnom, čo lozí kade-tade, s Heidi a Vanjou, čo sa ustavične hádajú a bijú, rehocú sa a rumázgajú, odmietajú jesť pri stole, v ničom nás neposlúchajú, najmä vtedy, keď sme medzi ľuďmi a naozaj nám záleží na tom, aby sa správali slušne. Ony to hneď vycítia. Čím je to pre nás dôležitejšie, tým sú nevypočítateľnejšie, a hoci Mikaelino letné sídlo bolo priestranné, nebolo dosť priestranné na to, aby sa tam deti stratili. Erik sa tváril, že sa vôbec nebojí o inventár domu, chcel pôsobiť ako veľkorysý muž, chápavý voči deťom, no reč tela ho prezradila – ramená držal tesne pri tele, podchvíľou vracal veci na svoje miesto a sledoval dianie chladným pohľadom. Cítil sa spriaznený s miestom, čo poznal celý život, a ľudia, ktorí ho v týchto dňoch obývali, mu boli rovnako cudzí ako krtkovia alebo ježkovia. Rozumel som mu a nemal som ho preto menej rád. Nemali sme šancu spoznať sa lepšie. Študoval v Cambridgei a v Oxforde, niekoľko rokov pracoval ako maklér v londýnskom svete financií. Keď s Vanjou liezli na nejakú skalu pri mori, nechal ju liezť niekoľko metrov pred sebou, kochajúc sa výhľadom a neberúc do úvahy, že dievča má len štyri roky a nie je schopné zvážiť riziko. Musel som jej prísť na pomoc, hoci som v náručí držal Heidi. Keď sme o polhodinu sedeli v kaviarni, nohy sa mi triasli. Poprosil som ho, aby dal Johnovi kúsok žemle, čo som mu položil na stôl, lebo sa musím venovať súčasne dvom dievčatám. Prikývol, no neodložil noviny, čo mal rozčítané, nezdvihol zrak, vôbec si nevšímal, ako John vedľa neho znervóznel, až kým sa nerozreval, červený v tvári od zúfalstva, že žemlička, na ktorú má takú chuť, je na dosah a predsa tak ďaleko. Všimol som si, ako sa Linda na druhom konci stola rozčúlila, nepovedala nič, počkala, kým vyjdeme von a budeme sami, a vyhlásila, že odchádzame domov. Ihneď. Už som si zvykol na jej nálady, preto som len odvrkol, aby už bola ticho a neprijímala zásadné rozhodnutia v zúrivosti. A to ju, samozrejme, ešte väčšmi rozčúlilo a hnev ju neopustil ani do ďalšieho rána, keď sme sedeli v aute.

Nekonečná modrá obloha a málo dramatická, vetrom ošľahaná, no pekná krajina v kombinácii s radosťou detí a faktom, že nesedíme v kupé vlaku alebo na palube lietadla, ako sme v posledných rokoch zvykli, ale šoférujeme vlastné auto, nám trochu zlepšili náladu. Netrvalo však dlho a boli sme tam kde predtým. Hlad nás totiž prinútil zastať. Reštaurácia, kde sme sa chceli najesť, patrila jachtárskemu klubu, čašník nám poradil, že nám stačí prejsť cez most a po takých päťsto metroch sa dostaneme do mesta k druhej reštaurácii. A tak sme sa po dvadsiatich minútach ocitli na moste s hustou premávkou, ťahajúc dva detské kočíky, hladní a s výhľadom na nejakú priemyselnú zónu. Linda zúrila, z očí jej sálala nenávisť. Syčala, že vždy dopadneme takto, nikomu inému sa to nestane, len nám. A teraz namiesto romantického rodinného obeda kráčame vo výfukových plynoch áut po nejakom prekliatom moste. Videl si už niekedy takto kráčať rodinu s troma deťmi? Cesta sa končila pri kovovej bráne s logom bezpečnostnej firmy. Do mesta, aj tak vyzeralo nudne a ošarpane, viedla obchádzka, ktorá by nám ukradla ďalších pätnásť minút. Chcel som Lindu opustiť, lebo sa toľko sťažovala, vždy chcela niečo iné a nikdy pre to nič sama neurobila, len sa sťažovala, sťažovala a sťažovala, nikdy nebrala situáciu takú, aká bola, a keď realita nezodpovedala jej predstavám, vždy to vyčítala mne, a zrejme by sme sa tam aj rozišli, no logistika nás priviedla k sebe, mali sme jedno auto a dva kočíky, nezostávalo nám nič iné, len sa tváriť, že nikto nič nepovedal, a odtlačiť ufúľané a rozhegané kočíky späť cez most do elegantného jachtárskeho klubu, naložiť ich do auta, pripútať deti a odviezť sa k najbližšiemu McDonaldu, ktorý sme našli na čerpacej stanici neďaleko centra Göteborgu, kde som si sadol na lavičku a jedol svoj burger, Vanja s Lindou zostali sedieť v aute a jedli tiež. John a Heidi spali. Plánovaný výlet do zábavného parku Liseberg sme zrušili, v takejto nálade by sa to len zhoršilo, a namiesto toho sme o niekoľko hodín z náhleho popudu zastali pri lacnej a narýchlo zbúchanej takzvanej rozprávkovej krajine, kde všetko bolo až neuveriteľne nekvalitné, zobrali sme deti najprv do akože cirkusu, v ktorom nejaký pes skákal cez kruhy vo výške pása, mocná žena s výzorom východoeurópskeho chlapa, oblečená v bikinách, vyhadzovala tieto kruhy do vzduchu a točila si ich okolo bokov – toto umenie ovládali všetky moje kamarátky už v materskej škole, plavovlasý chlap v mojom veku so šašovskými topánkami, v turbane a s pneumatikami, čo mu prevísali cez orientálne široké nohavice, si lial do úst benzín a pľul oheň k nízkemu stropu. John a Heidi si išli oči vyočiť. Vanja myslela len na búdu, popri ktorej sme prešli, kde mohla vyhrať plyšové zvieratko. Ťahala ma za rukáv a dookola sa vypytovala, kedy tam už pôjdeme. Občas som sa pozrel na Lindu. Držala Heidi v lone. V očiach sa jej leskli slzy. Keď sme vyšli von a vykročili k neveľkým kolotočom, tlačiac každý svoj kočík popri veľkom bazéne s dlhou šmykľavkou, nad ktorou sa týčil obrovský, možno tridsaťmetrový troll, spýtal som sa jej na dôvod.

„Neviem,“ odvetila potichu. „Cirkus ma vždy tak dojme.“

„Prečo?“

„Veď je to také smutné. Malé a lacné. A zároveň krásne.“

„Aj tento?“

„Áno. Čo si nevidel Heidi s Johnom? Akoby im niekto počaroval.“

„Vanji nie,“ usmial som sa. Linda sa tiež usmiala.

„Čo mňa nie?“ spýtala sa Vanja a pozrela sa na nás. „Čo si povedal, tato?“

„Len to, že keď sme sedeli v cirkuse, myslela si len na tie plyšové zvieratká.“

Vanja sa usmiala tak, ako sa usmieva vždy, keď hovoríme o veciach, čo urobila. Spokojná, zároveň dychtivá počuť viac.

„Čo som robila?“

„Ťahala si ma za rukáv. A šepkala si mi, aby sme si išli kúpiť žreb.“

„Prečo?“

„Odkiaľ to mám vedieť? Zrejme si chcela vyhrať plyšové zvieratko.“

„A teraz tam pôjdeme?“

„Áno,“ prisvedčil som. „Tam dole to je.“

Kývol som k asfaltovej cestičke, čo viedla ku kolotočom, ktoré sme zatiaľ ledva rozoznávali medzi stromami.

„Aj Heidi kúpite?“ spýtala sa.

„Ak chce,“ zapojila sa Linda.

„Chce,“ odpovedala za ňu Vanja a naklonila sa do kočíka k Heidi. „Chceš, Heidi?“

„Áno,“ tešila sa Heidi.

Museli sme nakúpiť žreby za deväťdesiat korún, kým nedostala každá svoju plyšovú myš. Slnko na nás pálilo, vzduch sa nehýbal, zavýjanie a pípanie hracích automatov sa miešalo s diskotékovou hudbou z osemdesiatych rokov znejúcou z okolitých stánkov. Vanja chcela cukrovú vatu, a tak sme o desať minút sedeli pri stole vedľa jedného zo stánkov, kde nám spoločnosť robili dotieravé a besné osy. Vata sa na slnku topila a lepila na dosku stola, na kočík, ruky aj prsty a deťom sa to nepáčilo, takto si to nepredstavovali, keď objavili stánok s cukrovou vatou. Moja káva sa takmer nedala piť. Nejaký malý špinavý chlapec nabúral svojou trojkolkou rovno do Heidinho kočíka a s očakávaním sa na nás díval. Mal tmavé vlasy aj oči, mohol byť Rumun alebo Albánec, možno Grék. Niekoľkokrát svoj pokus zopakoval a potom zaparkoval tak, aby sme nemohli vyjsť.

„Padáme, či?“ spýtal som sa potichu.

„Heidi chcela jazdiť na koni,“ pripomenula mi Linda.

„Poďme ešte tam.“

Rovnako tmavý, mocný chlap s odstávajúcimi ušami vzal chlapca aj s trojkolkou a odniesol ho pred stánok, niekoľkokrát ho potľapkal po hlave a vrátil sa k mechanickej chobotnici, ktorú obsluhoval. Na jej ramenách viseli malé košíky, v ktorých sedeli deti a pomaly sa točili. Chlapec sa vydal v ústrety novým návštevníkom parku, ktorí prichádzali v letnej nálade.

„Jasná vec,“ povedal som a vstal, zahodil som cukrovú vatu dievčat do koša, potlačil som kočík s Johnom, ktorý sa obzeral na všetky strany, aby zachytil všetko zaujímavé, čo sa dialo okolo neho, a vykročili sme na cestičku do westernového mestečka. Parkúr tvorila kopa piesku s tromi búdami s tabuľkami BAŇA, ŠERIF a VÄZENIE, pričom posledné dve boli celé polepené plagátmi Dead or alive, ohraničená z jednej strany brezovým lesom a z druhej strany rampou, na ktorej zopár chlapcov skúšalo jazdiť na skejtborde. Parkúr bol zatvorený. Za plotom fajčila východoeurópska cirkusantka.

„Jazdiť!“ vykríkla Heidi so zúfalým pohľadom.

„Skúsme oslíky pri vchode,“ navrhla Linda.

John zahodil svoju fľašku na zem. Vanja podliezla plot a rozbehla sa k bani. Keď ju Heidi zbadala, vyskočila z kočíka a bežala za ňou. Za úradom šerifa som si všimol čiernobiely automat na kolu, skontroloval som si obsah vrecka: dve sponky, pukačka s lienkami, zapaľovač, tri kamienky a dve biele mušle, čo Vanja našla na Tjörne, dvadsaťkorunová bankovka, dve päťky a deväť korunáčok.

„Pôjdem si zatiaľ zapáliť,“ rozhodol som sa. „Sadnem si na tamten kmeň.“

Kývol som ku kmeňu na konci ihriska. John zdvihol obe ruky nad hlavu.

„V pohode,“ prikývla Linda a vzala Johna do náručia. „Si hladný, John? Je poriadna spara. Nevidíš niekde tieň, kam by som si s ním mohla sadnúť?“

„Možno tam hore,“ kývol som k reštaurácii na kopci. Vyzerala ako vláčik, bar bol v lokomotíve, stoly vo vozňoch. Nebolo v nej ani živej duše. Stoličky sa čelom opierali o jedálenské stoly.

„Dobrý nápad. Dám mu trochu najesť. Dozrieš zatiaľ na dievčatá?“

Prikývol som, v automate som si kúpil plechovku koly, sadol som si na kmeň, zapálil som si a sledoval narýchlo zbúchanú búdu, kde Vanja a Heidi vbiehali a vybiehali z dverí.

„Vnútri je celkom tma!“ zakričala na mňa Vanja. „Poď sa pozrieť!“

Zamával som jej a bol som rád, že sa s tým uspokojila. Po celý čas si jednou rukou tisla k hrudi svoju novú myš.

Inak, kde je Heidina myš?

Pohľadom som skontroloval okolie. Rovno pred šerifským úradom sa zaryla hlavou do piesku. Hore v reštaurácii si Linda prisunula stoličku k stene a začala dojčiť Johna, ktorý najprv kopal okolo seba, potom sa celkom upokojil. Cirkusantka vykročila naspäť k stanu. Do nohy ma pichol ovad. Zabil som ho takou silou, že sa mi rozpleskol na pokožke. V tom teple chutila aj cigareta hrozne, vytrvalo som vdychoval nikotín, pohľad upieral na vrcholce stromov, žiariace v slnečných lúčoch ostrou zelenou. Na stehno si mi sadol ďalší ovad. Nahnevane som sa po ňom zahnal, vstal som, zahodil som cigaretu do trávy a vykročil k dievčatám s nedopitou a ešte studenou plechovkou koly.

„Tato, choď sa pozrieť, či nás zozadu uvidíš pomedzi škáry, dobre?“ poprosila ma Vanja.

„Jasná vec,“ prijal som ich hru a obišiel som búdu. Počul som, ako sa vnútri chichocú. Priložil som čelo k doskám a nazrel dnu. No rozdiel medzi svetlom vonku a tmou dnu bol priveľký. Nevidel som nič.

„Tato, si tam?“ zakričala Vanja.

„Áno.“

„A vidíš nás?“

„Nie. Stali ste sa neviditeľnými?“

„Áno!“

Keď vyšli von, tváril som sa, že ich nevidím. S pohľadom upretým na Vanju som na ňu zakričal.

„Ale veď som tu!“

„Vanja?“ nedal som sa. „Kde si? Poď sem. Už to nie je vtipné.“

„Som tu! Tu!“

„Vanja...?“

„Naozaj ma nevidíš? To som ozaj neviditeľná?“

Jej hlas znel neuveriteľne spokojne, no zároveň som v ňom už vytušil aj náznak nepokoja. Vtedy sa rozkričal John. Zdvihol som zrak. Linda vstala, Johna mala privinutého k hrudi. Nezvykol takto kričať.

„Ach, tu si!“ povedal som rýchlo. „Bola si tu po celý čas?“

„Á-áno.“

„Počula si Johna?“ Prikývla.

„Musíme ísť. Poď.“

Chytil som Heidi za ruku.

„Nechcem,“ zamračila sa. „Nechcem ruku.“

„Tak nie,“ mykol som plecom. „Sadni si aspoň do kočíka.“

„Nechcem kočík.“

„Chceš, aby som ťa niesol?“

„Nechcem niesť.“

Zišiel som po kočík. Kým som sa vrátil, stihla vyliezť na plot. Vanja si sadla na zem. Linda medzičasom zišla z reštaurácie, stála na ceste a jednou rukou nám mávala. John ďalej vrieskal.

„Už nechcem kráčať,“ vzdychla si Vanja. „Som unavená.“

„Veď sme vôbec nechodili,“ napomenul som ju. „Ako môžeš byť unavená?“

„Nemám nohy. Musíš ma nosiť.“

„Vanja, nevymýšľaj. Nemôžem ťa predsa niesť.“

„Môžeš.“

„Heidi, sadni si do kočíka,“ skúsil som zmeniť tému. „Ideme si zajazdiť?“

„Nechcem kočík.“

„Nemám nohyyyyyy!“ zakričala Vanja.

Vzkypel vo mne hnev. Najradšej by som ich vzal pod pazuchy a odniesol ich preč. Neraz som ich takto niesol, divoko kopali okolo seba, a ani som nepozrel na okoloidúcich, ktorí sa na mňa dívali so záujmom, akoby som mal na tvári opičiu masku.

Teraz sa mi podarilo ovládnuť.

„Vanja, nesadneš si do kočíka?“

„Len ak ma zdvihneš.“

„Nie, musíš to zvládnuť sama.“

„Nie,“ trvala na svojom. „Nemám nohy.“

Ak neustúpim, bude tu stáť dozajtra, lebo hoci Vanji chýba trpezlivosť a ustupuje už pri náznaku odporu, je až neuveriteľne tvrdohlavá, keď si má presadiť svoje.

„Tak dobre,“ zdvihol som ju do kočíka. „Zasa si vyhrala.“

„Čo som vyhrala?“

„Nič. Tak poď, Heidi, ideme.“

Stiahol som ju z plota a po zopár nepresvedčivých nie, nechcem, sme vykročili k Linde. Heidi v náručí, Vanja v kočíku. Cestou som vzal Heidinu myšku, oprášil som ju a položil do sieťky.

„Neviem, čo s ním je,“ vzdychla si Linda, keď sme sa stretli.

„Z ničoho nič sa rozplakal. Možno ho poštípala osa. Pozri...“ Vytiahla mu pulóver a ukázala mi malú červenú bodku na brušku. Metal sa jej v náručí, červený v tvári, celý spotený od toľkého kriku.

„Chúďa chlapča,“ vzdychol som si. „Mňa poštípal ovad. Možno aj jeho. Ulož ho do kočíka a poďme. Teraz s tým aj tak nič neurobíme.“

Pripútali sme ho do kočíka, aj tak sa vrtel a hlávku si tlačil do vankúša.

„Poďme do auta.“

„Súhlasím,“ prikývla Linda. „Len ho musím najprv prebaliť. Dole je na to miestnosť.“

Vykročili sme. Odkedy sme sem prišli, ubehlo niekoľko hodín, slnko sa pohlo a svetlo v lese mi pripomenulo letné popoludnia v detstve, keď sme sa s mamou a tatom chodili kúpať do mora alebo som sám schádzal k zálivu pri našej štvrti. Na chvíľu som sa ponoril do minulosti, nie v podobe konkrétnych udalostí, skôr letmých spomienok, vôní, pocitov. Ako svetlo postupne hustlo a všetky farby tmavli. Beh po cestičke cez les plný tieňov v lete niekedy v sedemdesiatych rokoch! Skočiť do slanej vody a preplávať ku Gjerstadholmenu! Slnko, čo žiarilo na skaly a farbilo ich dozlata. Suchá tvrdá tráva, čo vyrastala pomedzi ne! Tušenie hlbočiny v tieni kopca. Ryby, čo nehlučne plávali pod hladinou. A nad nami koruny stromov so svojimi krehkými konármi, čo rozkolísal vánok! Tenká kôra a pod ňou hladké drevo, čo na dotyk pripomínalo kosť. Zelené lístie...

„Tam to je,“ kývla Linda k drevenej osemuholníkovej budove. „Počkáš tu?“

„Pôjdeme pomaly k autu.“

V lese za plotom stáli dvaja vyrezávaní drevení trpaslíci, ktorí odôvodňovali názov rozprávkovej krajiny.

„Aha, tapaslík!“ potešila sa Heidi. Tapaslík, teda trpaslík. Škriatok, čo jej nosí vianočné darčeky. Už začiatkom jari zvykla vyzerať na terasu, odkiaľ prichádzal v noci štedrý deduško, a opakovala: „Tapaslík ide.“ Keď sa hrala s niektorým zo svojich darčekov, čo od neho dostala, vždy nás najprv informovala, od koho ho má. Ťažko povedať, aké mal v jej živote postavenie, lebo keď raz nešťastnou náhodou zahliadla v mojej skrini vianočný odev, vôbec ju to neprekvapilo ani nesklamalo. Tajomstvo nebolo odhalené, jednoducho zakričala tapaslík, akoby len objavila miesto, kde sa prezlieka. A keď sme narazili na starého bezdomovca s dlhou bielou bradou, čo polihoval na námestí kúsok od nášho domu, najradšej by vyskočila z kočíka a z celého hrdla kričala: „Tapaslík!“

Predklonil som sa a dal som jej pusu na mäkké líčko.

„Pusa nie!“ Zasmial som sa.

„Môžem dať pusu tebe, Vanja?“

„Nieee!“ odsekla Vanja.

Neustále nás míňal prúd ľudí, väčšinou boli oblečení v bledých kraťasoch, tričkách a sandáloch, niekoľkí mali tepláky a tenisky, nezvyčajne veľa tučných ľudí, málokto z nich vyzeral dobre.

„Môj tato vo väzení!“ spokojne kričala Heidi. Vanja sa nadvihla v kočíku.

„Nie, tato nie je vo väzení!“

Opäť som sa zasmial. Zastali sme.

„Počkáme na mamu.“

Tvoj tato je vo väzení, obľúbený vtip detí v škôlke. Heidi to považovala za veľký kompliment a opakovala to vždy, keď sa mnou chcela chváliť. Keď sme sa naposledy viezli z chaty, prezradila to vraj staršej panej, čo za ňou sedela v autobuse. Môj tato je vo väzení. Keďže som tam nebol s nimi, zostal som s Johnom na zastávke, ťažko jej Linda dokazovala opak.

Utrel som si z čela pot.

„Kúpiš mi ešte jeden žreb, tato?“ žobronila Vanja.

„Neprichádza do úvahy. Veď si už vyhrala myšku!“

„Prosím, prosím, ešte jeden!“

Videl som, ako sa blíži Linda. John sa spokojne usmieval spod klobúčika.

„Všetko v pohode?“

„Ale áno. Umyla som mu ten vpich studenou vodou. Teraz je unavený.“

„Zaspí v aute.“

„Koľko je hodín?“

„Pol štvrtej.“

„Doma sme o ôsmej?“

„Asi tak.“

Naposledy sme prešli cez lunapark okolo pirátskej lode s úbohou drevenou fasádou s pár mostíkmi, na ktorých postávali jednonohí a jednorukí chlapi s mečom a šatkou na hlave, cez ohradu s lamami a pštrosmi, cez ihrisko, kde sa chlapci preháňali na štvorkolkách, cez prekážkovú dráhu, teda niekoľko polien a drevených tyčí, medzi ktoré natiahli sieť, a popri trampolíne. Zastali sme pri oslíkoch. Linda vzala Heidi do náručia a preniesla ju do radu, nasadila jej prilbu. S Vanjou a Johnom sme sa zostali pozerať spoza plota.

V kruhu chodili štyri oslíky vedené rodičmi. Trasa nemerala viac než tridsať metrov, väčšine z nich to trvalo aj tak dlho, lebo toto boli oslíky a nie poníky. A osol zastane, kde sa mu zachce. Zúfalí rodičia ťahali z celej sily uzdu, zvieratá sa nepohli z miesta. Márne ich tľapkali po bokoch, zvieratá ich úplne ignorovali. Jedno z detí sa rozplakalo. Predavačka lístkov im vysvetľovala, čo majú robiť. Ťahajte z celej sily! Silnejšie! Nebojte sa, nič im to nerobí. Silno! Presne tak!

„Vidíš, Vanja?“ spýtal som sa. „Oslíky odmietajú poslúchať.“ Zasmiala sa. Jej radosť ma tešila. No trochu som sa bál, ako to zvládne Linda. Nebola o nič trpezlivejšia než Vanja. Keď prišla na rad, išlo jej to bravúrne. Vždy, keď oslík zastal, obrátila sa mu chrbtom a mľaskla jazykom. Ako dieťa veľa jazdila, jej život sa dlho točil okolo koní, vyznala sa.

Keď sa už oslík nedal oklamať Lindiným trikom, rezolútne potiahla hryzadlo a nenechala mu priestor na vymýšľanie. Heidi sa na osľom chrbte rozžiarila.

„Výborne ti to ide!“ zakričal som na Heidi. Pozrel som sa na Vanju. „Aj ty chceš?“

Vanja zavrtela hlavou. Napravila si okuliare. Jazdila na poníkoch, už keď mala jeden a pol roka, a keď mala dva a pol a presťahovali sme sa do Malmö, začala chodiť do jazdeckej školy. Ležala priamo v mestskom parku, smutná a ošarpaná jazdecká hala s pilinami na podlahe. Pripadala si tam ako v rozprávke, vždy nám o tom veľa rozprávala. Sedela vystretá na svojom strapatom poníkovi a nechala sa viesť Lindou, alebo keď Linda nemala čas, jedenásťči dvanásťročným dievčaťom, ktoré akoby žilo v stajni od narodenia. V strede kruhu stál inštruktor a vysvetľoval im, čo majú robiť. Vôbec neprekážalo, že Vanja nie vždy rozumela pokynom, hlavne že vnímala prostredie a bola v styku s koňmi. Stajňa, mačka, ktorej sa v sene narodili mačence, zoznam, kto bude popoludní jazdiť na ktorom koni, výber prilby, okamih, keď koníka voviedli do haly, samotné jazdenie, škoricové hniezdo a jablkový džús v kaviarni na záver. Bol to pre ňu vrchol jej týždňa. Už ďalšiu jeseň sa všetko zmenilo. Dostali novú inštruktorku a Vanja, ktorá pôsobila staršie než na svoje štyri roky, čelila výzvam, ktoré nemohla zvládnuť. Hoci Linda sa to snažila riešiť, nepomohlo to, Vanja tam odmietala chodiť, nejde, nepôjde, a napokon sme prestali naliehať. Ani keď teraz videla Heidi na oslíkovi a nikto by jej nedával žiadne úlohy, nechcela.

Okrem toho sme začali aj s hodinami spevu. Deti si na nich trochu spievali, trochu kreslili a hrali sa. Keď tam prišla druhý raz, mali nakresliť dom a Vanja namaľovala pred domom modrú trávu. Vedúca krúžku ju napomenula, že tráva nie je modrá. Neskúsi to ešte raz? Vanja roztrhala výkres na márne kúsky a trucovala tak, že ostatní rodičia zdvíhali obočie a tešili sa z vlastných, dobre vychovaných detí. Vanja má veľa tvárí, je v prvom rade citlivá, a trápi ma, že už teraz sa to začína zhoršovať. Vidieť ju rásť mi mení pohľad na vlastné dospievanie, ani nie tak pre kvalitu ako pre kvantitu, pre nemerateľný čas, čo človek strávi so svojimi deťmi. Toľko hodín, toľko dní, také nekonečné množstvo situácií, čo vznikajú a treba ich opäť zažiť. Z vlastného detstva si pamätám len hŕstku epizód, ktoré som všetky pokladal za osudové a významné, no teraz viem, že sa len kúpali v mori iných udalostí, ktoré im berú akýkoľvek zmysel, lebo odkiaľ mám vedieť, že práve tieto udalosti boli rozhodujúce, a nie tie druhé, o ktorých nič neviem?

Keď sa o tom rozprávam s Geirom, s ktorým telefonujeme hodinu každý deň, zvykne citovať Svena Stolpeho. Niekde napísal o Bergmanovi, že by bol Bergmanom, nech by vyrastal kdekoľvek. Inými slovami, človek je tým, kým je, bez ohľadu na vonkajšie okolnosti. Spôsob, akým sa správate k rodine, vzniká pred rodinou. Keď som vyrastal, naučili ma vysvetľovať všetky vlastnosti, činy aj udalosti na základe prostredia, v ktorom vznikli. Biológia a gény, teda to, čo je dané vopred, v podstate nejestvovali, a ak áno, bolo sa na to treba dívať cez prsty. Takýto postoj pôsobí na prvý pohľad ľudsky, keďže je intímne prepojený s predstavou rovnosti všetkých ľudí, z bližšieho pohľadu odzrkadľuje aj mechanický postoj k človeku, ktorý sa rodí prázdny a dovoľuje prostrediu, aby mu formovalo život. Dlho som pristupoval čisto teoreticky k problematike, ktorá je taká zásadná, že sa dá využiť v akejkoľvek debate. Ak je prostredie rozhodujúci faktor, ľudia sú napríklad rovní a formovateľní a dobrého človeka vieme vytvoriť zásahom do jeho prostredia. Z toho pochádza viera generácie mojich rodičov v silný štát, vzdelávací systém a politiku. Z toho pochádza túžba zavrhnúť všetko staré a nastoliť novú pravdu, ktorá nejestvuje v ľudskom vnútri, v jedinečnom indivíduu, ale vo vonkajšom prostredí a v kolektíve. Najjasnejšie to azda vyjadril Dag Solstad, ktorý bol vždy kronikárom svojej doby. Vo svojom známom texte Nechceme dať kávovaru krídla v roku tisíc deväťsto šesťdesiatsedem napísal: „Preč s duchovnosťou, preč s vrúcnosťou, vpred k novému materializmu.“ Nikdy však nepochopili, že tento postoj môže búrať staré mestské štvrte, stavať cesty a parkoviská, proti čomu ľavičiari, prirodzene, protestovali. Možno to pochopili až teraz, keď sa prevalila súvislosť myšlienky rovnosti a kapitalizmu, štátu blahobytu a liberalizmu, marxistického materializmu a spoločnosti tovarov. Lebo rovnosť sa najľahšie tvorí prostredníctvom peňazí. Tie mažú všetky rozdiely, a ak je charakter a osud človeka formovateľný, najľahšie ho vyformujú peniaze. Tak vzniká fascinujúci fenomén, keď celé masy ľudí prezentujú vlastnú individualitu a originalitu tým, že si kupujú identický tovar, zatiaľ čo tí, ktorí tie dvere kedysi otvárali vzývaním rovnosti, dôrazom na materiálno a vieru v zmenu, sa teraz rozčuľujú nad vlastným dielom, ktoré pokladajú za prácu nepriateľa – ale ako to s jednoduchými úvahami chodí, ani táto nie je pravdivá, život nie je matematická veličina, nemá teóriu, len prax, a hoci je lákavé pochopiť prebudovanie spoločnosti od základov na základe pohľadu jednej generácie na vzťah medzi dedičnosťou a prostredím, ide len o literárne lákanie spôsobené radosťou zo špekulovania, teda hľadaním súvislostí medzi najrozličnejšími prejavmi ľudského ja, nie snahou hľadať pravdu. V Solstadových knihách sú nebesá na dosah, prejavujú sa tu všetky dobové trendy, pocit odcudzenia v šesťdesiatych rokoch, oslava politiky začiatkom sedemdesiatych a potom, práve keď sa začali zdvíhať vetry veštiace zmenu, zrieknutie sa jej koncom dekády. Tieto premenlivé nálady nemusia dokazovať ani silu, ani slabosť spisovateľovho diela, sú len súčasťou materiálu, súčasťou orientovania sa, a v Solstadovom prípade leží to najdôležitejšie niekde inde – v jazyku, ktorý srší svojou novostarosvetskou eleganciou a žiari nenapodobiteľným duchovným leskom. Ten jazyk sa nedá naučiť, nedá sa kúpiť za peniaze, práve v tom je jeho hodnota. Nie je pravda, že sa rodíme rovní a len podmienky, v ktorých žijeme, nás robia nerovnými. Je to naopak. Rodíme sa nerovní a životné podmienky robia naše životy podobnými.

Keď myslím na svoje tri deti, nepredstavujem si len ich tváre, ale aj konkrétny pocit. Ten pocit sa nikdy nemení a ten pocit je to, čo pre mňa sú. Je rovnaký, odkedy som ich videl prvý raz. Vtedy boli dokonale neschopné, to málo, čo vedeli, cicať mlieko, zdvíhať reflexívne ruky, sledovať okolie, napodobňovať, čo vidia, vedeli všetky tri, takže to nemohlo súvisieť s ich schopnosťami, s tým, čo vedia a čo nevedia. Ten pocit z nich vyžaroval ako nejaké svetlo.

Ich charakterové črty, ktoré sa začali opatrne prejavovať už po niekoľkých týždňoch, sa rovnako nezmenili. Líšia sa tak, že človek len ťažko uverí, že podmienky, čo im vytvárame naším správaním a prístupom, majú nejaký vplyv. John je pokojný a priateľský, ľúbi svoje sestry, rád lieta, cestuje vlakom aj autobusom. Heidi je extrovert, púšťa sa do reči s každým, miluje topánky a šaty, oblieka sa len do sukní a je si istá svojím útlym telom. Raz napríklad stála na plavárni nahá pred zrkadlom a kričala na Lindu: mama, pozri, aký mám pekný zadok! Neznáša, keď ju ľudia napomínajú. Keď na ňu zvýšite hlas, odvráti tvár a rozplače sa. Vanja zasa vracia každý úder. Je temperamentná, má pevnú vôľu, je citlivá a záleží jej na vzťahoch s inými ľuďmi. Má dobrú pamäť, väčšinu kníh, čo jej prečítame, aj celé dialógy z filmov vie naspamäť. Je vtipná, vždy sa na nej doma veľa smejeme, no keď sme vonku a ocitne sa v neznámom prostredí, rýchlo sa uzatvára do seba. Jej hanblivosť sme objavili, už keď mala sedem mesiacov. V momente, ako sa k nej blížil človek, ktorého dovtedy nevidela, zatvorila oči a tvárila sa, že spí. Občas to robí doteraz. Ak sedí v kočíku a náhodou stretneme nejakého rodiča zo škôlky, oči sa jej ihneď zatvoria. V štokholmskej škôlke, ktorú sme mali oproti nášmu bytu, sa po opatrných začiatkoch naviazala na chlapca v jej veku. Volal sa Alexander. Púšťala sa s ním do hier s takou intenzitou, že ho občas museli pred ňou chrániť. Nie vždy zvládal jej energiu. Väčšinou sa však po jej príchode rozžiaril a smútil, keď odchádzala. A odvtedy sa vždy radšej hráva s chlapcami. Očividne potrebuje štipku ich agresie. Možno je to pre ňu len ľahšie a dáva jej pocit, že ich ovláda.

Keď sme sa presťahovali do Malmö, začala chodiť do škôlky pri Västra Hamnen v novej štvrti, kde bývala smotánka mesta. A keďže Heidi bola ešte celkom malá, starostlivosť o Vanju bola na mne. Každé ráno sme sa viezli na bicykli cez mesto, okolo starej lodenice a k moru. Vanja mala na hlave malú prilbu, mocne ma objímala, keď som si búchal kolenami do brady na malom dámskom bicykli, rozradostený z toho, že všetko je pre mňa nové, z ranných zôr, z toho, že ani popoludnia ešte neupadajú do sivej rutiny. Keď Vanja ráno vyhlásila, že nechce ísť do škôlky, a občas si pritom aj poplakala, považoval som to len za čosi prechodné, jasné, že aj tu si to časom obľúbi. Ani keď sme prišli do škôlky, nechcela zliezť z bicykla, tri panie zo škôlky ju mohli lákať na čokoľvek. Pokladal som za najlepšie odstrčiť ju, odísť a nechať ju v novom prostredí, no učiteľky ani Linda nechceli o takej brutalite ani počuť. A tak som sedel v rohu miestnosti s Vanjou v lone, okolo nás sa hrali deti a za oknami žiarilo čoraz jesennejšie slnko. Počas desiatovej prestávky – personál vtedy rozdával mesiačiky jabĺčok a hrušiek – si odmietala sadnúť bližšie než desať metrov od ostatných. Ospravedlňujúco som sa usmieval, prekvapila ma tým. Veď takto sa správam k iným ľuďom ja: ako to mohlo pochopiť dvaapolročné dievča? Samozrejme, že učiteľkám sa postupne podarilo uvoľniť puto, čo ju ku mne viazalo, sadol som na bicykel, aby som trochu písal, nariekala mi za chrbtom. Po mesiaci sa všetko vrátilo do normálu. Aj tak ešte občas ráno vyhlásila, že nikam nejde, inokedy vyronila slzu, a keď sa nám ozvali zo škôlky, čo sme mali rovno pri dome, s ponukou voľného miesta, neváhali sme. Škôlka sa volala Veverička, viedol ju spolok rodičov. Dva týždne do roka musel každý rodič pracovať ako personál a okrem toho sa venovať aj administratíve a praktickým každodenným problémom. Vtedy sme ešte netušili, do akej miery sa nám táto škôlka zahryzne do života, hovorili sme len o jej výhodách: Spoznáme všetkých Vanjiných kamarátov, na poradách sa zblížime aj s rodičmi. Prezradili nám, že deti často u seba prespávajú, užijeme si tak trochu voľna. A najdôležitejším argumentom bol fakt, že sme nikoho v Malmö nepoznali a takto sa nám naskytla možnosť nadviazať nové vzťahy. A naozaj, už po niekoľkých týždňoch nás pozvali na detskú narodeninovú oslavu. Vanja sa veľmi tešila, chystala sa obuť si nové žlté topánočky, a zároveň sa zdráhala ísť, nie div, veď ich poznala len krátko. Pozvánka prišla v piatok popoludní, oslava sa konala na ďalšiu sobotu, a Vanja si v ten týždeň každé ráno overovala, či je to už dnes. Po negatívnej odpovedi sa spýtala, či bude pozajtra. Ďalej jej horizont nesiahal. Ráno, keď sme konečne mohli pritakať, že áno, je to dnes, vyskočila z postele, rozbehla sa k skrini a obula si svoje žlté topánky. Každú hodinu sa niekoľkokrát pýtala, či ešte dlho, a keby sme nemali plné ruky práce, dopoludnie by bolo pekne otravné. Linda ju vzala do kníhkupectva kúpiť darček, potom sme za kuchynským stolom kreslili narodeninový pozdrav. Okúpali sme ju, učesali jej vlasy, obliekli sme jej biele pančuchy a najkrajšie šaty. Vtedy si to rozmyslela. Nechcela ani pančuchy, ani šaty, nijaká oslava neprichádza do úvahy, žlté topánky hodila o stenu. Trpezlivo sme počkali niekoľko minút a podarilo sa nám jej všetko obliecť vrátane bieleho pleteného šálu, ktorý dostala na Heidin krst. A v kočíku už opäť horela radostným očakávaním. Tvárila sa vážne, v jednej ruke držala topánočky, v druhej darček, no vždy, keď sa na nás pozrela, usmiala sa. Vedľa nej sedela nadšená Heidi. Hoci netušila, kam ideme, šaty a prípravy jej prezradili, že zažije niečo nové. Byt, kde sa mala konať oslava, ležal pár stovák metrov vyššie ulicou. Zo všetkých strán sme vnímali typické pohyby sobotného popoludnia v meste. Poslední zákazníci s igelitkami sa miešajú s mládežou, ktorá zišla do centra, aby posedávala pred Burger Kingom alebo McDonaldom, do toho prúd áut, už nielen fungujúce rodiny vchádzajúce alebo vychádzajúce z parkovacích domov, ale aj čoraz viac nízkych čiernych ligotavých áut, z ktorých dunia basy a za volantom sedia počerní chlapci čosi po dvadsiatke. Pred potravinami bola taká tlačenica, že sme museli zastať, a keď vychudnutá, životom skúšaná žena na invalidnom vozíku zbadala Vanju s Heidi, naklonila sa k nim a zazvonila zvončekom, čo mala na paličke. Určite pokladala svoj úsmev za vrúcny, ale deti ním vydesila. Nič však nepovedali, len na ňu udatne hľadeli. Za dverami sedel narkoman v mojom veku, nastrkával ľuďom šiltovku. Keď si Vanja všimla, že má vedľa seba klietku s mačaťom, rýchlo sa na nás pozrela.

„Keď sa presťahujeme na dedinu, budem mať mačku.“

„Mačka!“ tešila sa Heidi.

Zišiel som s kočíkom na cestu, aby som obišiel trojicu ľudí, ktorí si očividne mysleli, že im patrí chodník. Pridal som do kroku, aby som ich predbehol.

„To ešte chvíľu potrvá, Vanja.“

„V byte nemôžem mať mačku,“ prikývla.

„Presne tak,“ usmiala sa Linda.

Vanja sa opäť dívala vpred. Tašku s darčekmi pevne zvierala v oboch rukách.

Pozrel som na Lindu.

„Pamätáš si, ako sa volá Stellin otec?“

„Počkaj, mám úplné okno... Nebol Erik?“

„Jasné. A čo robí?“

„Nie som si istá. Niečo s dizajnom.“

Prešli sme popri cukrárni Gottgruvan a Vanja s Heidi sa naklonili, aby videli do okna. Vedľa bola záložňa. V ďalšom obchode predávali drobné sošky a náhrdelníky, anjelov, buddhov, vonné tyčinky, čaj, mydlá a všetky ďalšie hlúposti new age. Plagáty v oknách avizovali príchod guruov a známych jasnozrivcov do mesta. Oproti stál obchod s lacnými odevmi, Ricco Jeans and Clothings, Móda pre celú rodinu, o kúsok ďalej TABOO, takzvaný erotický obchod, lákajúci na vibrátory a bábiky v najrôznejších negližé a v spodnej bielizni pripomínajúcej korzet. Potom Bergmanove tašky a klobúky, čo od svojho založenia v štyridsiatych rokoch nezmenil ani vzhľad, ani sortiment. Radio City práve skrachovalo, výklad mu ešte zdobili televízne obrazovky a všakovaká elektronika s oranžovými a zelenými cenovkami. Čím vyššie človek kráčal ulicou, tým lacnejšie a pochybnejšie boli obchody. A to isté platilo aj o ľuďoch. Na rozdiel od Štokholmu, kde sme tiež bývali v centre, tu bola chudoba a bieda očividná. A mne sa to páčilo.

„Tu sme,“ konštatovala Linda, keď sme zastali pri bráne. Pred herňou fajčili tri päťdesiatničky s bledou pokožkou. Linda prebehla pohľadom menovky a naťukala číslo. Dva autobusy prehučali popri nás. Vrátnik zabzučal, vošli sme do tmavej chodby, kočík sme nechali na prízemí a vyšli sme dve poschodia k bytu. Ja som niesol Heidi, Linda viedla Vanju za ruku. Dvere už boli otvorené. Aj v byte vládla tma. Zdráhal som sa vojsť bez opýtania, najradšej by som zazvonil a ohlásil tak náš príchod, lebo takto sme stáli v predizbe a nikto o nás nevedel.

Table of Contents

Start

TRETIA ČASŤ