Dominik Dán

Noc temných klamstiev (ukážka)

Elektronická kniha

Text © Dominik Dán 2009

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2009

ISBN 978-80-8085-786-8

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé...

Cui vis est, ius non metuit.

Kto má moc, práva sa nebojí.

(staré rímske príslovie)

Venujem Jozefovi Ochránkovi a jeho Kamilkám.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Martine Móricovej, Zuzane Hanzlovičovej, MUDr. Denisovi Valentovi a MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc.

1

MAREC 2009

Piatok 12:38

Žena visela na hromozvode a chaoticky kývala nohami. Občas zavadila špičkou topánky o panel, ale nevedela nájsť oporu. Iba čo si obdrala lak o drsný múr. Visela tak nemožne a tak bezmocne, že okoloidúci sa zastavovali v nemom úžase a s vyvrátenými hlavami sledovali nezvyčajné divadlo.

Nebolo to divadlo. Žena bojovala o život.

Horná škára medzi panelmi bola privysoko, aby sa zachytila rukou, a spodná prinízko, aby na ňu dosiahla nohou. Skúsila to znova, ale špicatá lodička na vysokom opätku sa vyzula a padla dole na trávu.

Padala dlho. Z tretieho poschodia to trvalo nekonečne dlho.

Ruky sa jej šmykli a posunula sa o pol metra nižšie. Konečne dosiahla na parapet, ale nohu musela vysunúť tak ďaleko, že celá váha tela spočinula na rukách. Hromozvod bol tenký, studený a klzký. Nemohla sa dlho udržať.

Opäť roztiahla nohy.

Pristavilo sa pár chlapov a so záujmom civeli hore. Mala iba minisukňu a ako rozťahovala nohy, bolo vidieť červené nohavičky.

Bosá noha sa šmykla z parapetu a telo sa otočilo a skrútlo ako na hrazde v cirkuse. Keď sa vracalo späť, bolestivo vrazilo do múru.

Skúsila rúčkovať dole a nohami naširoko rozkročenými udržovať rovnováhu. Jedna ruka sa jej šmykla a z ramena jej niečo spadlo. Žuchlo to do rozmočenej trávy tesne vedľa topánky. Nikto z chodníka sa ani nepohol. Nikto nič nezbieral. Padajúce kúsky neboli zaujímavé. Čakali, kedy padne ona.

Pozrela dole pod seba, potom sa chvíľu snažila pretlačiť hlavu medzi ramenami a pozrieť hore, akoby čakala pomoc práve odtiaľ. Pomoc neprichádzala, ale sily ubúdali. Chcela sa znova pozrieť dole, ale už nevládala, zatlačila hlavou a ruky povolili.

S hlavou v záklone a rukami a nohami naširoko rozhodenými začala padať.

Jedna žena na chodníku vykríkla.

Aj jeden chlap v montérkach.

Žena dopadla na chrbát s rukami a nohami naširoko roztiahnutými ako lietajúca veverička po nevydarenom skoku. Blany medzi končatinami nemala, padala oveľa rýchlejšie než poletucha. Zaborila sa do blata a voda z rozmočenej trávy odfrkla až na chodník. Mamičke s kočíkom zašpinila perinku a muža v montérkach ostriekala celého.

Diváci na chodníku čakali iba na tento okamih, ale keď prišiel, zostali ako obarení. Naozaj spadla.

Prvý sa prebral malý chalan so slúchadlami okolo krku. Chcel povedať zavolajte niekto sanitku, ale povedal iba za...

Žena na trávniku si položila ruky na brucho, chvíľu váhala a potom sa zaprela o lakte. Posadila sa, poobzerala a vstala. Vôbec nie namáhavo. Skôr opatrne. Pár ráz sa zakymácala ako po opici, obula si poltopánku, čo ju predbehla, kabelku si znova prehodila cez plece, napravila si neprirodzenú blond parochňu, čo sa jej zošmykla na plece, a krížom cez rozmočený trávnik zahla za roh.

Iba tí, čo stáli najbližšie, si všimli, že z nosa jej tečie krv, oči má opuchnuté a podliate krvou, hornú peru rozťatú a obidve zápästia omotané rozhryzenou lepiacou páskou.

2

14:31

„Dáma a páni, môžem sa na to zvysoka...!“

Tlstý Váňa zabuchol tvrdé dosky, namáhavo vstal a zamkol spis do plechovej skrine. Rozvalil sa na stoličke a otvoril si téglik s treskou. Nikto z detektívov oddelenia vrážd ho nepočúval, a preto pokračoval.

„Ukončujem operatívny deň a vzhľadom na to, že je piatok pol tretej, ukončujem aj operatívny týždeň. Niečo malé si zobnem, hodinku si podriemem za stolom a mažem na zaslúžený víkendový odpočinok! Neviem ako vy, ale ja mám zajtra v pláne vykonať bohumilý záslužný čin, a síce návštevu švagra, a zruinujem mu špajzu aj pivnicu. Má totiž meniny a... dva demižóny perfektného rulandského. O kačici a údenom boku vám dúfam ani nemusím hovoriť, predpokladám, že ma po toľkých rokoch už poznáte a viete, že s podobným problémom si viem rady a nesklamem dôveru, ktorú ste do mňa týmto zarytým mlčaním vložili.“

Ani zmienka o značkovom víne a pečenej kačici nimi nepohla.

Všetky oči zasnené. Tešili sa na víkend. Každý po svojom.

Krpatý Kuky kŕmil andulku a do kŕmidla jej sypal zásobu prosa na dva dni. Klietku si postavil na stôl a ani ho spoza nej nebolo vidieť. Nie že by bola taká veľká, to skôr on bol menší, no o čo bol menší, o to mal väčšie srdce. A o čo väčšie mal srdce, o to srdečnejšie kašlal na ukecaného Váňu. Naštval ho, a hoci boli najlepší parťáci pod slnkom, nebavili sa. Jednoducho ho Váňa naštval, lebo mu nechcel podržať krídlo.

Kukyho už pár rokov držala mánia pestovať a chovať. Čokoľvek a v akomkoľvek množstve, najmä nech to možno pestovať či chovať v kancelárii. Začalo sa to kaktusom. Kuky ho utopil a aj napriek Krauzovým dobre mieneným radám ho musel napokon vyhodiť. Potom prišli na radu orchidey. Tie vodu síce znášali dobre, ale keď im už pretekala cez okraje vysokých ozdobných črepníkov, zhnili aj tie. Krauz mu poradil ryžu, ale Kuky nevedel zohnať sadenice. Nasledovala čínska ruža. Zo strachu pred obrovskou kanvou zhodila všetky listy, ale Kuky vyškereným kolegom trpezlivo vysvetľoval, že to iba preto, lebo prišla jeseň, a polieval to úbožiatko vytrvalo ďalej celú zimu. No keď sa pahýle nezazelenali ani na jar, uznal svoju porážku a suchár tiež putoval do koša so slovami, že s mičurinovaním končí. Všetci si vydýchli, lenže zle odhadli Kukyho vytrvalosť. Na rad prišiel škrečok. Toho síce nepolieval, ale zato ho nútil jesť mentolové tiktaky, aby mu nesmrdeli hovná. Skapal, ale zato mu krásne voňalo z papuľky. Potom privliekol bielu myšku. Ráno ju prvý v pohári od uhoriek zbadal Chosé a bez mučenia sa priznal, že včera bol síce zmontovaný pod obraz, ale až také delírium tremens si hádam ešte nezaslúži! Keď ho uistili, že myš je skutočná a s jeho záverečnou u Jumba nemá nič spoločné, všetko odvolal a tváril sa ja nič, ja muzikant. Myška o pár dní zdrhla a ako muzikanti sa tvárili všetci, lebo sekretárka z vedľajšej kancelárie sa sťažovala šéfovi, že jej niekto cez noc rozhrýzol tvrdé dosky na utajované spisy. Rozhrýzť tvrdé dosky na utajované spisy nie je žiadna sranda, ale keď vylúčili zásah cudzej rozviedky a po pár telefonátoch aj zásah vlastnej tajnej služby, vykašlali sa na to a po páchateľovi už nepátrali. Kukyho a jeho chovanca na úteku nikto nepodozrieval ani náhodou. Potom privliekol hada, vraj špeciálne cvičenú krotkú užovku. Vyhodili ho hneď z dverí, ani nemusel zháňať terárium. Teraz mal andulku. Chúďatko.

Kuky sa niekde dočítal, že andulka sa dá aj skrotiť a môže lietať voľne po kancelárii, ale treba jej pristrihnúť krídla. Nahovoril Váňu, aby mu ju podržal. Kuky chcel prvý strih kancelárskymi nožnicami viesť centimeter od telíčka úbohého vtáka, ale Váňovi sa to nezdalo a navrhol odstrihnúť krídlo presne v polovici. Našťastie prišiel Krauz, milovník prírody a ochranca týraných zvierat, a vynadal im, čo sa do nich zmestilo. Jeden kolega z vedľajšej kancelárie im poradil, aby andulke ostrihali aj nožičky, že by ušetrili za hambálky, ale to už Krauz nevydržal a vrátil andulku do klietky s výstrahou, že kto sa jej dotkne, je synom smrti. Na oddelení vrážd je to slabá vyhrážka a na Kukyho úplne neúčinná. Tvrdohlavý Kuky navrhol Váňovi, že ju ostrihajú, keď pôjde Krauz na dovolenku, ale Váňa odmietol, aby si to s Krauzom nerozhádzal. Rozhádzal si to s Kukynom, a tak sa už dva dni nerozprávali. Ale andulka ešte žila. Zatiaľ.

Starý Burger fajčil a listoval v novinách, ktoré mal od rána už aj tak minimálne trikrát prečítané, ale listoval, lebo do fajrontu ostávala ešte hodina, a zaháňal nudu. Kašlal na ukecaného Váňu.

Oto Hanzel čistil pištoľ a aj keď nepredpokladal, že by ju cez víkend použil, vyčistil ju iba tak zo zvyku, lebo to robil každý piatok tesne pred koncom pracovného času. Čistil a kašlal na ukecaného Váňu.

Richard Krauz a Jozef Fischer zvaný Chosé si na stole dlaňami zakrývali štvorčekový papier a občas na seba vyštekli á sedem alebo ef tri a náramne sa tešili, keď súperovi zostrelili krížnik alebo ponorku. Hrali lodičky a kašlali na ukecaného Váňu.

Petra Pergnerová sa maľovala, asi na rande, alebo večeru a rande, alebo večeru, rande a... no, nech sa už chystala kamkoľvek, mlčky si zveľaďovala zovňajšok a aj ona kašlala na ukecaného Váňu.

V ostatných kanceláriách oddelenia vrážd to vyzeralo rovnako. Vo všetkých policajných kanceláriách na svete to v piatok hodinu pred fajrontom vyzerá rovnako.

„Takže vy ste sa rozhodli, že ma budete oné... ignorovať, čo?“ nedal sa Váňa.

„Nie, my si ťa iba nevšímame,“ zahundral Kuky a ďalej sypal proso.

„Edo, aspoň ty mi povedz, ako to dopadlo s tou tvojou žiadosťou?“ dobiedzal Váňa a narážky krpatého kolegu si vôbec nevšímal.

Starý Burger pomaly zložil noviny, okuliare si posunul na špičku nosa a ponad rám zagánil na dotieravca.

„Váňa, ty si sa rozhodol, že ma takto v piatok hodinu pred fajrontom naserieš, alebo ťa to zaujíma naozaj?“

„Naozaj, sme predsa kamoši, nie?“

Aj ostatní spozorneli.

Eduard Burger ako najstarší na oddelení vrážd dovŕšil penzijný vek už dávno, ale požiadal riaditeľa o povolenie nadsluhovať, lebo zákon to povoľoval. Zákon zároveň umožňoval riaditeľovi takúto žiadosť podpísať alebo nie, to záležalo vyslovene na ňom.

„No... podpísal mi ju, ale iba do konca roka, takže tento rok končím, tak či tak... kurva...“ zašomral Burger.

„Nič si z toho nerob, aj tak sem každé ráno zájdeš, iba tak nás skontrolovať, ako ťa poznám,“ chlácholil ho Krauz a aby reč nestála, vystrelil, „bé päť!“

„Zásah,“ priznal smutne Chosé a aby reč nestála ani u neho, dodal, „... a my ťa radi uvidíme, neboj, Edo! A okrem toho... do konca roka je ešte ďaleko, bohvie, čo všetko ešte tam hore vymyslia a čo všetko ešte spolu zažijeme.“

Burgera to štvalo. Aj ostatných. Starý Burger patril k oddeleniu vrážd ako... ako... no jednoducho sem patril od nepamäti a akákoľvek predstava, že by sa status quo mal zmeniť, bola pre jeho kolegov neprijateľná. Samozrejme, aj preňho.

Už pred tromi rokmi mal splnené všetky náležitosti na odchod do dôchodku a aj sa tak trochu chystal, potom prišli zdravotné problémy a on skončil v nemocnici. Ako každý rok za posledných päť či šesť rokov. Pľúca, čo iné. Zrádzali ho pravidelne raz za rok, lenže v tom roku, keď chce ísť policajt na zaslúžený odpočinok, nesmie maródovať, lebo mu to znižuje základ na výpočet dôchodku, a tak sa jeho odchod z roka na rok odďaľoval. Jednoducho každý rok ochorel. Teraz slúžil nepretržite od Silvestra štyri mesiace a žiadosť mu schválili. Ale už iba do konca roka, viac ani deň. Choroby sem, choroby tam, iba do konca roka. Pľúca zatiaľ slúžili.

Burger si ani nevedel predstaviť, že by ráno nemal vstávať do práce a tlačiť sa v preplnenom autobuse. Nikto si nevedel predstaviť, že tu nebude. Ale čas bežal a Burger zostarol.

Nielen on, ale on najviac. Cigarety ho vysušili, schudol, scvrkol sa, koža na tvári mu zvráskavela a tých pár vlasov, čo ostalo, zbelelo. Robota ho zničila. Stres, nočné služby, nepravidelná strava, alkohol, cigarety... jednoducho policajná robota. Mal už svoje roky, ale snažil sa. Lenže aj tak už vyzeral ako sedemdesiatročný starec, no do očí by mu to nikto nepovedal.

„Sú to debili, tí naši nadriadení, ignoranti, nič iné! Ja by som ťa nechal slúžiť aj desať! Veď vyzeráš ešte celkom mlado, sedemdesiat by ti nikto nehádal...“

„Váňa, ty si chuj!“

Bolo jedno, kto to povedal, mysleli si to všetci. Burger bol na tom psychicky aj tak dosť zle, nebolo ho treba ešte aj štengrovať. Našťastie ich zmysel pre humor dokázal absorbovať aj takéto kruté vtipkovanie a pokiaľ netiekla krv, nešlo o nič. Edo iba pokrčil vychudnutým plecom a znechutene zalistoval v pokrkvaných novinách.

Pootvorili sa dvere a v škáre sa zjavila hlava Billiho Gatesa. Nie amerického, ale policajného Billiho. Bol to jediný člen mordpartie, ktorý vedel s počítačmi hotové zázraky a pred jeho hackerskými schopnosťami si nebol istý ani Pentagon. Zazubil sa a vyštekol.

„Počuli ste už o tej lietajúcej žene?“

Nikto mu neodpovedal, a tak pokračoval sám.

„Nejaká baba vraj okolo obeda vyliezla po hromozvode na tretie poschodie na Bílekovej ulici a odtiaľ skočila. Dopadla na chrbát, otriasla sa a odkráčala do najbližšieho baru. Alebo pre novú šlehu. Čo ten koks všetko nedokáže? Tie reči o lietaní po dvojitej dávke som až do dnešného dňa považoval za kecy!“

„A čo my s tým?“ spýtal sa Váňa.

„Nič, ja len, že či ste to už počuli. Volal operačný, že vraj bola zbitá ako žito a krvácala. A niečo mala omotané okolo zápästia...“

„Bola mŕtva, alebo živá?“

„Kedy?“

„Keď odkráčala.“

„Viem ja? To v hlásení nebolo. Asi živá.“

„Tak zavri dvere a zmizni! Asi zas natáčali reklamu na redbull. Keď ju stretneš, tak jej povedz, že oddelenie vrážd sa o ňu bude zaujímať, až keď vychladne. A náhodou bude ešte krvácať. So živými nechceme mať nič spoločné! Je tak?“ spýtal sa Váňa kancelárie.

Celá kancelária zborovo prikývla.

„Živé nás nezaujímajú...“

„V piatok ani polomŕtve,“ zašomral Kuky, aby si udobril parťáka.

„Len mŕtve, a aj to by musel odsúhlasiť Lengyel, simulantky neberieme,“ prikývol Hanzel.

„Tak ja nič, ja len, aby ste vedeli...“ a Billi radšej zavrel dvere, aby sa mu jedna neušla.

„Čo to bolo v noci, Váňa?“ spýtal sa rýchlo Krauz, aby zahovoril trapas s Burgerom, ale nezabudol vystreliť. „Cé dva!“

„Nič,“ povedal Chosé.

„Nič,“ povedal Váňa.

„Prepáč, Chosé, vlastne ty si na rade, predbehol som ťa. Tak načo ťa ťahali z postele, Váňa?“

Váňa pozrel na hodinky, zazíval a rozhodol sa, že do fajrontu ostáva ešte dosť času, aby Krauzovi objasnil dôvod nočného výletu.

„Nič, iba nejaký debilko hodil pod auto granát...“

Krauz spozornel, ceruzkou sa poškrabal za uchom, ale voľnou rukou si neustále kryl bojové pole, lebo Chosé sa chystal zaútočiť.

„Granát!?“

„Presne! A prečo ťa to tankuje až teraz, na fajront, Riško?“

„Lebo si zase celý deň vysedával v bufete a pracujúci človek sa ťa ani nemá kedy opýtať, ty...“

„Kecy...“

„Žiadne kecy, celý deň...“

„Bol som trikrát na záchode, tak ma neobviňujte, že som presedel celý...“

„Tak prepáč,“ ospravedlnil sa Krauz prehnane ľútostivo, „nie celý deň. Mal si aj dôležité prestávky! Dopovieš nám to s tým granátom, alebo je to tajné?!“

„Je to tajné, ale dopoviem. Nejaký debilko hodil...“

„Kedy?“

„... o druhej v noci. Taký výjazd som už dlho nezažil, vážení! O desiatej ma operačný nahnal do Vrakune, našli tam mŕtveho muža, ale zrušil som poplach, sotva som ho zbadal, bezdomovec v kanále, ani súdniar nenašiel stopy vonkajšieho násilia, tak sme to nechali na okres, nech sa s tým popasujú. Sotva som si ľahol, vybuzerovali ma na ten výbuch. Ako hovorím, asi o druhej niekto hodil granát pod malé kombičko a zrušil ho.“

„Aký granát, vieš? Bol tam pyrotechnik?“

„Bol, vraj je to dosť čudné, lebo použil americký té tridsaťdva alebo em tridsaťtri, presne to bude vedieť, až keď preskúma nejaký pliešok, čo našiel zaseknutý v pneumatike.“

„Dé šesť!“ vystrelil Chosé, ale netrafil. Krauz mu vyplazil jazyk.

„Té tridsaťdva?“ spýtal sa zamyslene Krauz.

„Toľko políčok nemám!“ rozčúlil sa Chosé.

„Pýtam sa Váňu!“

„Áno, americké vajíčko,“ odvetil tlsťoch.

„Kto už len u nás používa vajíčka? Všetci majú er gé štvorky alebo ef jednotky, tak kto sem dotrepal Ameriku?“ šomral si Krauz popod nos a zvažoval, kam zasiahne Chosého lode. „A kde to bolo?“

„Na Karadžičke, na hranici prvého a druhého obvodu.“

„A majiteľ auta?“

„Podnikateľ s granulami. Má obchod na suché krmivo pre zajace, hydinu a podobne.“

„Aha! Tak zase nejaké nevyplatené faktúry, čo?“

„Ani nie. Majiteľ auta tvrdil, že nemá žiadnych nepriateľov a všetko má vyrovnané a že ani v rodine sa nehádajú...“

„To tvrdia všetci, Váňa! Ešte som nezažil vydieraného podnikateľa, ktorý by mal problémy. Vždy vydierajú iba tých bezproblémových... náhodou... gé tri!“ šomral si Krauz a napokon predsa len vystrelil.

Chosé mu ukázal figu borovú a uchechtol sa.

Zazvonil telefón.

„Zvoní telefón,“ povedal Burger spoza novín.

„Mal by ho niekto zodvihnúť,“ povedal Hanzel.

„Zvoní a zvoniť bude,“ povedal Kuky.

„Niekto asi volá o pomoc,“ povedal Váňa.

„Seriem naňho... v piatok,“ povedal Krauz.

„Cé sedem,“ povedal Chosé.

„Áá... ja sa dnes ponáhľam, mám rande,“ povedala Petra.

Zvonil telefón.

Filip Kiss vrazil do kancelárie s novinami pod pazuchou a s rukami otrčenými pred sebou ako chirurg pred operáciou. Kvapkala mu z nich voda. Rázporok mal zle zapnutý a košeľu rozgajdanú.

„Ste hluchí!? Zvoní telefón! Počuť to až na hajzli!“

Odhodil noviny, ruky si ledabolo utrel do erárneho uteráka, čo mu hodila Petra, a zodvihol slúchadlo. Nikto ani nedýchal. Telefonát na oddelenie vrážd v piatok hodinu pred fajrontom neveštil nikdy nič dobré.

„Kiss, prosím! Áno... sú... áno... obaja... áno, pošlem... áno... už aj!“

Položil.

„Zabijem ťa,“ zašomral Váňa a lyžičku zovrel tak pevne, ako by to bola dýka. Aj ju tak otrčil proti Filipovi.

„Richard, Chosé... máte ísť k šéfovi...“ zašepkal Filip zmučeným hlasom.

„Uff...“ vypadlo z Váňu, ale mysleli si to všetci.

„Dé tri...“ zašomral Krauz.

„Zásah, potopil si mi trojku krížnik, ty pes...“

„Chalani, to volal sám riaditeľ kriminálky, nie Šaňo,“ zastonal Filip.

„Ef osem,“ odpovedal Filipovi Chosé.

„Vedľa...“ vydýchol Krauz a zavrčal, „Filip! Ty si to zodvihol, je to na tebe. Pekne mu zavolaj, že Krauz o dve hodiny odchádza na chatu aj s celou rodinou a Chosé odchádza do Andrejky Procházkovej, najkrajšej osobnej asistentky riaditeľa firmy Inter Auto, a to nielen na dve hodiny, ale na celý víkend! Inými slovami, je piatok, máme svoj program a kašleme na nich! Šup-šup, volaj!“

Filipovi skoro vypadli oči z jamiek a naozaj sa načiahol za slúchadlom. Petra ho zmrazila polonamaľovaným pohľadom a až potom pochopil, že je to fór.

„Ty sranduješ, Richard... však?“ zastonal Filip dúfajúc, že Krauz naozaj iba žartuje.

„Bé dva,“ znela odpoveď.

Chosé na tvrdý výpad neodpovedal. Krauzovo bé dva ho prestalo zaujímať. Ceruzku šmaril doprostred stola a pokrčil štvorčekový papier v márnej snahe odvrátiť blížiacu sa pohromu. Znechutene sa hodil na operadlo.

„Kur... dop...! Ja ju obletujem ako trúdik Vilko margarétku, prehováram ju už tri mesiace, aby sme si išli niekde hačať, a konečne, keď dnes večer súhlasila a ideme na večeru, sa to začne drbať! Naposledy som si zatrtkal, keď Halleyova kométa opaľovala chvosty dinosaurom, tak čo ma serú! Ja nikam nejdem! Ja chcem Andrejku! Celý riaditeľ... jak je, ma môže...“

Krauz cmukol pomedzi zuby, skontroloval stav na štvorčekovanom papieri a tiež ho odstrčil. Nepokrčil, iba odstrčil, keby sa súper priečil a bolo by treba dokázať víťazstvo.

„Vyhral som, tu je to čierne na bielom! Potopil som ti tri z piatich, ty iba dve. Platíš pivo, môžeš si vybrať kde... u Jumba, či vzadu, alebo pri bare,“ a vražedným pohľadom zmrazil Filipa, „a ty, čo to furt melieš s tým riaditeľom!? Mám ti jednu tresnúť!?“

„Druhýkrát sa na to vykašlem, nech si zvoní...“ šomral Kiss.

„Richard, ja dnes idem do kina! Aj keby volal prezident republiky! Ak mi prekazíte aj toto rande, tak ma máte na svedomí! Režem si žily! Ja sa pri vás fakt nikdy nevydám, debili...“ zúrila Petra a špirálu a rúž nasrdene šmarila do kabelky. Predtucha pokazeného víkendu jej na čele vyryla hlbokú vrásku.

Filip si k nej prisadol a milo sa na ňu usmial. Bol by celkom rád, keby sa nikdy nevydala, ale nahlas by jej to sotva povedal.

Krauz vstal a zamieril k dverám. Oči kolegov, čo ho sledovali, vyzerali ako oči psov v útulku, iba mreže chýbali.

„Chalani, ani noha domov, kým nezistíme, o čo ide. Filip, obehni kancelárie a všetkým povedz, že nikto sa ani nepohne... my dvaja ideme na to! Ak máme čerstvú vraždu, najprv zbijeme Filipa a potom vypadneme do terénu! Jasné všetkým?“

„Prečo ja!? Prečo zase ja!? Prečo mám práve ja obiehať? Aj niekto iný by sa mal dozvedieť, aký je chuj a hovädo a debil a...“ durdil sa Filip, ale aj tak nesmelo zamieril k dverám do vedľajšej kancelárie.

Chosé ho poklepal po pleci a súcitne pohladkal po vlasoch. Dobre vedel, akú hubovú polievku v každej kancelárii dostane. Ostatní smutne zvesili ramená. Pekne sa ten víkend začína, len čo je pravda!

Kráčali vedľa seba po chodbe a mlčali. Krauz cestou otvoril kanceláriu Alexandra Mayora, šéfa oddelenia vrážd, a zistil, že nesedí za stolom. Už tento samotný fakt bol podozrivý.

V piatok pred fajrontom tam bol vždy a pripravoval sa na to, ako bude kontrolovať odchod podriadených z pracoviska. Polovica osadenstva už aj tak bola preč, lebo každý druhý musel v piatok niekam cestovať, alebo sa mu ohlásili majstri na chalupu, alebo mu volala žena, že idú na nákup, alebo...

Mayor sa tváril, že všetko je v poriadku, a riaditeľovi hlásil, že mužstvo je stopercentne bojaschopné, lebo aj tak každý zo zdrhajúcich mal u seba mobil, a keby naozaj horelo, vykašlali by sa aj na cestovanie, aj na majstrov, aj na nákupy s manželkou a naklusali by do roboty na prvé zavolanie. Tak to na oddelení vrážd fungovalo. Aj v sobotu, aj v nedeľu a hoci aj na Vianoce či na Silvestra. Pokiaľ nebudú vrahovia dodržiavať pracovný čas, budú musieť detektívi z oddelenia vrážd okrádať svoje rodiny o to najcennejšie čo mali, o voľný čas, a hotovo!

„Nie je tam, čo?“

„Nie je, Chosé.“

„Čuchám prúser.“

„Ja tiež.“

„Čo budeme robiť, Riško?“

„Tak poďme k riaditeľovi... hyn se hukáže!“

„Ako povedal klasik.“

„Neviem či klasik, ale hovorím ti to ja!“

„Šak klasik...“

Zastali pred dverami kancelárie riaditeľa kriminálky. Krauz si odkašlal, ponaprával si krčnú chrbticu, potom kravatu, upravil si rázporok, dýchol si do dlane a privoňal... ale to už Chosé nevydržal a sotil ho do dverí. Vpadli riaditeľovi priamo na sekretariát a Vierka s telefónom v ruke na nich zrúkla spoza stola.

„Kde ste!! Volám vás už tretíkrát! Už sú tu všetci, čakajú iba na vás, pohnite!!“

„Všetci? Kto? My dnes žiadnu návštevu nečakáme,“ zaksichtil sa Krauz.

„Vierka, dnes ti to mimoriadne svedčí, ten jeden gombík pod krkom by som ešte rozopol a bolo by to úplne perfektné... čo robíš dnes večer?“

„Chosé, určite niečo iné, než budeš robiť ty, to si píš... te! On vás ten humor prejde, len čo vojdete, to vám garantujem! Počkajte, ohlásim vás...“

Krauz schmatol kľučku a drzo sa na ňu usmial.

„Netreba, Vierka, veď nás netrpezlivo čakajú!“ a otvoril dvere do riaditeľovej pracovne.

Humor ich prešiel. Asi ako rýchlik Dargov. Ostali stáť ako obarení.

V rohu kancelárie na mohutných kožených kreslách a sedačke nalepenej na stene sedeli okolo konferenčného stolíka štyria muži. Krauz a Chosé si všimli, že sedeli nasucho, žiadna káva ani nič výdatnejšie. Nejaká rýchlovka.

Alexander Mayor im zmučene kývol rukou. Malo to znamenať poďte ďalej, ale rovnako to mohlo znamenať pripravte sa na najhoršie, alebo držte huby a nevyrývajte, alebo nebuďte zbytočne vtipní. Presne to nepochopili, v každom prípade bol mierne poblednutý a oči mal trochu vypúlené. Riaditeľ kriminálky sedel v druhom mohutnom kresle a nezmohol sa ani na to málo ako Mayor. Iba na nich vyvaľoval oči.

V rohu sedacej súpravy sedeli Erik Bergmann a Viktor Plha.

„Nodoboha...“ pozdravil Krauz a Mayor zvädol v kresle. Jeho prosebno-výstražná gestikulácia evidentne minula cieľ.

Riaditeľ sa pobúrene vzoprel v kresle a prsty sa mu zaryli do operadla, ale okamžite si uvedomil, že aj tak nič nezmôže, a iba bezmocne vydýchol. Nechal veciam voľný priebeh. Kde bol Erik Bergmann, tam končili jeho kompetencie a nechal to radšej naňho.

„Tiež ťa rád vidím...“ odzdravil Bergmann. „Viktora poznáš... vlastne poznáte, obaja, netreba vás predstavovať.“

Krauz a Chosé iba prikývli.

Bergmann sa posunul na sedačke, aby im urobil miesto, a milo sa usmial.

„Sadnite si, chlapci.“

Aj by si sadli, ale tam, kde sedel Bergmann, to príliš páchlo. Krauz nenútene prešiel k veľkému zasadaciemu stolu a vzal dve nepohodlné stoličky. Obe priložil ku konferenčnému stolíku bližšie k Mayorovmu kreslu. Opatrne si sadli, ale Chosé si neodpustil pantomímu a teatrálnym gestom dal kolegovi prednosť. Až potom sa uvelebil vedľa neho. Ruky si zložili do lona, spýtavo sa zahľadeli na riaditeľa a priblblo sa zaksichtili.

Bergmann sa iba povýšenecky usmial. Trochu povýšenecky a trochu aj chápavo. Títo dvaja ho nemohli naštvať. Pokúšali sa o to už veľakrát, ale naňho nemali. Nemohli ho naštvať vtedy a určite nie dnes. Že sa to jemu podarilo mnohokrát, tým si bol úplne istý.

Bergmann sa na sedačke posunul späť.

„To je v poriadku, chlapci,“ precedil pomedzi zuby.

„Aj ja si myslím,“ pritakal mu žoviálne Krauz. „No... čujme! Čo ste zase skurvili, chlapci utajení?“

Dominik Dán

NOC TEMNÝCH KLAMSTIEV

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2009

Editorka Mária Štefánková

Zodpovedný redaktor Vlado Pisár

Zalomenie ALIAS PRESS, spol. s r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-8085-786-8

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012

Table of Contents

Titulná strana

1 - 9

1

2

10 - 19

20 - 29

30 - 39

40 - 49

50 - 53

Tiráž