Ava McCarthy

DEAD SECRET

Copyright © Aiveen McCarthy 2016

Translation © 2017 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2017 by Diana Delevová

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5254-7

Rodinnej bunke, dôležitejšej než všetko ostatné – Tomovi, Markovi, Megan, Duffymu a Goldy.

POĎAKOVANIE

Za vytrvalú podporu a trpezlivosť veľká vďaka patrí ako vždy mojej agentke Laure Longriggovej. A srdečná vďaka mojej editorke Sarah Hodgsonovej za neklesajúce nadšenie a vynikajúce nápady. Ďakujem aj Rhian McKayovej za to, že orlím zrakom čítala všetky korektúry, aj Lucy Daumanovej a celému tímu vo vydavateľstve HarperCollins. Osobitné poďakovanie patrí Gerrymu Gleesonovi za to, že mi opísal, ako on vidí svoje rodné mesto v štáte New Hampshire, a Cliffovi Cunninghamovi, ktorý mi v lietadle porozprával o kune rybárskej. Dovtedy som o nej nepočula.

PRVÁ ČASŤ

1

Jodie nabila zbraň, ako videla nabíjať Ethana – prstami prebehla po nábojoch, potom zasunula zásobník.

Ruky sa jej tak triasli, až to takmer zbabrala. Pevne zovrela zbraň a natiahla náboj do komory.

Cvak-cvak.

V zbrani bolo deväť nábojov, ale bude potrebovať iba dva.

Jeden pre Ethana. Druhý pre seba.

V duchu si predstavila manželovu tvár, jeho upretý pohľad a zvrátené hry, ktoré sa mu rodili v hlave. Po chrbte jej stekal pot.

Možno sa mýli, možno na zabitie Ethana bude treba viac ako jeden náboj.

Vonku okolo auta syčal a praskal ohňostroj a obloha vybuchovala, až sa podobala na smútočnú vŕbu svetla. Jodie pozrela cez predné sklo, prebehla pohľadom davy lemujúce obvod jazera a osvetlené blikajúcimi svetlami. Ethan bol kdesi vonku, dnes sa hral na pána Milého, potľapkával ľudí po chrbte, potriasal si s nimi ruky pri príležitosti osláv Štvrtého júla.

Strčila zbraň do kabelky, potom vzala do ruky skicár zo sedadla vedľa, položila si ho do lona a naposledy v ňom zalistovala.

Detské kresby svedčili o veľkej predstavivosti, prezrádzali skôr jednoduché pocity než predmety: čierna machuľa, to mal byť čudesný rodinný kocúr, žiarivo žltá machuľa jarný piknik – výbuchy farieb vytláčaných z výšky rovno z tuby na stránky.

„Pozri, čo dokážem, mami!“

Jodie prešla končekmi prstov po guľatých písmenách na spodku každej strany: Abby McCallová, 3 roky.

Hrdlo jej zovrelo. Preglgla, ale bolesť zosilnela, tlačila jej na hruď, dusila ju, až sa jej krútila hlava.

Dýchaj!

Sklonila hlavu, zhlboka, trasľavo dýchala. Kdesi vo svojom vnútri našla mŕtve miesto a vítala tú otupenosť.

Pomaly sa vystrela. Dotkla sa rukou skicára, obrátila stránku.

Machule. Celá rodina pokope. Abby držala čierneho kocúra Badgera, po bokoch jej stáli Jodie a Ethan. Široké krivky úst, žiarivo červené a žlté oblečenie. Odtlačok Abbinho prsta.

Ďalších pár stránok bolo rovnakých, ale na posledných stránkach boli farby tlmené – vyblednutá modrá, fádna hnedá. Na každom obrázku stála Ethanova machuľovitá postava ďalej od ostatných, ústa mal rovnejšie, črty bezvýraznejšie, až napokon nemal tvár.

Jodie sa zachvela. Aj malá Abby to videla.

Zatvorila skicár, potom ho preložila z lona na zadné sedadlo. Zdvihla bradu, prehodila si remeň kabelky cez plece a vystúpila z auta.

Tvár jej ovial studený vzduch. Rakety so syčaním vyletovali na oblohu a vybuchovali nad jazerom ako hviezdne roje. Pohľadom prebehla divákov na brehu, pátrala po manželovej štíhlej, elegantnej postave.

Predierala sa davom, vo vzduchu cítila pach vyhorených rakiet. Pretlačila sa bližšie ku kraju jazera, voda, inokedy farby čaju, pôsobila v tme ako čierny olej.

Vpredu zbadala známu postavu – kyprú siluetu Nancy Adamsovej. Jodie stuhla. Na okamih zachytila jej pohľad, potom Nancy odvrátila zrak.

Jodie pichlo pri srdci. Dokonca aj Nancy sa jej teraz vyhýbala. Ľudia hovorili, že Jodie to prehnala. Pod „ľuďmi“ myslela Ethana.

Ona a Nancy sa usadili v okrese Hillsborough zhruba v rovnakom čase – Jodie ako Ethanova írska nevesta, Nancy ako nová majiteľka Attic Corneru, malebnej kaviarničky v umeleckej galérii v Peterboroughe. Práve Nancy priniesla Jodine maľby do galérie a postarala sa, aby videli jej potenciál.

„My priviate vetrom musíme spolu držať v tomto bohom zabudnutom kraji,“ vyhlásila raz Nancy a vytiahla z pece plech so škoricovými rožkami. „Najmä v zime, keď zúria snehové fujavice, vypadáva prúd a predné dvere máme zabarikádované snehovými závejmi. Vtedy je tu človek skutočne odrezaný od sveta a môže zošalieť.“ Skúmavo pozrela na Jodie a tá pocítila vôňu hnedého korenia. „Najmä v tej divočine, kde bývaš.“

Jodie sa usmiala, len mykla plecom, v duchu sa vyhýbala svojim obavám. Až neskôr priznala, že život v lesoch na ňu nepríjemne doliehal.

Od jazera sa ozvalo cvrlikanie svrčkov.

Pomaly odvrátila pohľad od Nancy, blúdila zrakom po brehu. Ešte vždy pátrala po Ethanovi.

„Nečakal som vás tu, Jodie.“

Prudko sa zvrtla. Kráčala k nej mohutná postava. Chlap upieral tmavé oči do jej očí. Srdce sa jej rozbúšilo.

Zach Caruso, šerif hillsborouského okresu.

Strčila ruku do kabelky. Dotkla sa zbrane ako talizmanu. Caruso zastal pri nej, statným telom jej zablokoval cestu. „Ste si istá, že to bol dobrý nápad prísť sem?“

„Len sa dívam na ohňostroj, Zach, ako všetci ostatní.“

Pozorne sa na ňu zahľadel. „Ethan sa nezmienil, že prídete.“

„Ethan o tom nevie.“

Nad hlavami im vybuchoval ohňostroj a osvetľoval Carusa. Na tvári sa mu zračil tvrdý, podozrievavý výraz. Musí mať okolo päťdesiat rokov, je o vyše dvadsať rokov starší od Jodie, ale vlasy má ešte vždy husté a tmavé. Vlasy a nos svedčili o jeho talianskom pôvode, no prízvuk mal výrazne bostonský.

Prižmúril oči. „Možno by som mu to mal povedať. Nevyzeráte veľmi dobre.“

„Nič mi nie je.“

Jodie vedela, ako vyzerá – v džínsoch a tričku bola tenká ako trstina, pokožku mala napätú, bez mejkapu, šikmé oči prázdne, rovné tmavé vlasy neupravené, zastrčené za uši. Jej svet bol zničený, nezáležalo jej na tom, ako vyzerá.

Caruso podišiel bližšie. „Mali ste možnosť znova zvážiť tú záležitosť?“

Jodie zaťala sánku pri spomienke na ich ranné stretnutie, keď sa dopustila chyby a myslela si, že zákon by mohol byť na jej strane.

Caruso pokračoval: „Boli ste preťažená, to chápem. Po všetkom, čo ste prekonali.“ Výraz súcitu sa nehodil k ostražitému výrazu v jeho tvári. „Ethan hovoril, že sa to usilujete spolu vyriešiť. Povedal som mu, že ak vám môžem pomôcť, stačí povedať.“

„Určite je rád, keď vie, že mu kryjete chrbát.“

„Mali by ste to chápať, že nie je dobré obviňovať človeka bezdôvodne. Toho človeka sa to môže dotknúť.“

Jeho blízkosť ju dusila. Dotkla sa kabelky.

„Neprišla som preto, aby som robila problémy, Zach. Len potrebujem dať niečo Ethanovi.“

Caruso na ňu ostražito pozrel. Jodie sa usilovala tváriť bezvýrazne a pokračovala: „Po ohňostroji sadne na lietadlo, o pol jedenástej odlieta.“

„Viem, hovoril mi.“

„Vravel vám, že si zabudol preukaz totožnosti?“

Pozrel na ňu, akoby skúmal, či klame. Výbuchy nad hlavami stíchli, Jodie zabzučal pri uchu komár. Caruso ani nežmurkol.

„To sa na Ethana nepodobá, nezabúda na detaily,“ vyhlásil. „Zvyčajne má všetko pod kontrolou.“

„Každý sa z času na čas pošmykne.“

Caruso uprel pohľad na jej kabelku. Usilovala sa odpútať jeho pozornosť, ukázala na jazero.

„Nie ste mimo svojho pôsobiska, Zach?“

Vrhol pohľad na druhú stranu jazera, ktorá geograficky patrila do cheshirského okresu a susedila s jeho miestom pôsobnosti. Pokrčil plecami.

„Nezaškodí rozšíriť si obzory, nemyslíte?“

Jodie blúdila pohľadom po dave, novej várke ľudí, ktorí mohli hlasovať za Carusa. Nech už pečie čokoľvek,

Ethan mu v tom pravdepodobne pomáha. Neraz rozmýšľala, čím si Ethana získal, prečo sa spojil s takým darebákom. Ale teraz už na tom nezáležalo.

Caruso vystrel ruku. „Čo keby som mu ja dal ten preukaz totožnosti? Vy choďte domov a oddýchnite si.“

Zovrela kabelku, srdce jej búšilo ostošesť. „Ďakujem, ale radšej by som mu ho dala sama.“

Odstúpila od neho.

„Rada by som sa s ním rozlúčila.“

Jodie chodila okolo jazera. Teraz už prezrela väčšiu časť severného brehu, no Ethana ešte vždy nenašla.

Pozrela na hodinky. Každú chvíľu by mal odísť na letisko. Možno už odišiel.

Hlava sa jej krútila. Po stretnutí s Carusom bola otrasená, ale horšie bolo pomyslenie, že zmeškala príležitosť. Ethan jej unikol. Blúdila ďalej po brehu.

Zbraň ju ťažila. Doteraz ju použila iba raz, pred pol rokom. Prvý raz v živote strieľala zo zbrane.

Bola v dome sama a dokončovala ďalšiu maľbu pre galériu. Dobre si spomínala na hrobové ticho v izbách, snehové záveje po pás ho len zvýrazňovali. Jodie sa zachvela.

Keď pred piatimi rokmi prvý raz prišla do New Hampshiru, Ethanov dom ju očaril. Aj írske miestne názvy ju očarili, dávali jej falošný pocit, akoby ich dobre poznala: Kulkenny, Antrim, Dublinské jazero.

Nikdy nemala ozajstný domov. Vyrástla za pochodu v írskych náhradných rodinách, za osemnásť rokov sa dvanásť ráz sťahovala na miesta, kde jej nič nepatrilo. A zakaždým jej povedali, že v ďalšej rodine jej bude dobre. Ale nebolo.

No zdalo sa jej, že pri Ethanovi bude mať zázemie. Podmanil si ju staromódnou pozornosťou a jeho koloniálny dom v ústraní len posilnil celkový dojem. Možno konečne našla domov.

V skutočnosti všetko bolo klamlivé.

Ohňostroj jej stále vybuchoval nad hlavou, na oblohe rozkvitli červené chryzantémy svetla. Predierala sa cez jasajúce davy, vykoľajená normálnym životom.

Znova si spomenula na Ethanov dom v lesoch, desať kilometrov od najbližšieho mesta, nikde nijakí susedia, hranice, záhrada bez varovania prechádzala do tmavého, hustého lesa. Nebol to les, aký poznala, dom z troch strán obklopoval hotový prales.

Väzenie.

Ešte vždy počula Ethanov hlas znejúci vo veľkých izbách.

„Ak mamička chce pracovať, znamená to, že ťa neľúbi, Abby.“

„Je to mamičkina vina, že nemáš bratov ani sestry.“

„Ak mamička odíde, už nebudeme šťastná rodina.“

Stislo jej srdce. Zovrela prstami zbraň v kabelke, znova prežívala deň pred polrokom, keď z nej prvý raz vystrelila.

Maľovala tri hodiny v kuse a chrbát ju už bolel ako vždy, keď dlho stála. Odstúpila od maliarskeho stojana, aby si obzrela svoje dielo, živú krajinku, na ktorej zobrazila miestnu rieku Contoocook. Tak ako všetky obrazy, ktoré predala, aj tento ponúkal množstvo divých, nepravdepodobných farieb, ale takmer nič z nej samej.

Utrela si ruky do handry nasiaknutej terpentínom, do nosa jej udrel prenikavý zápach. Potom vzala do ruky tenký štetec a obraz podpísala: Jodie Garrettová.

S výčitkou pozrela na podpis. Ďalší boj s Ethanom. Ešte vždy používala rodné meno, podpisovala sa tak odmalička. Ethan na ňu naliehal, aby používala jeho meno, akoby to druhé meno bolo zastretou hrozbou, symbolom vzdoru.

A možno naozaj bolo.

Odhodila štetec a chystala sa poupratovať. Vtedy ticho preťal desivý škrek.

Prenikavý, neľudský.

Jodie priskočila k oknu. Stuhla, keď uvidela na ich zadnom dvore striehnuť lesné zviera.

Na pozadí bieleho snehu pôsobilo temne ako diabol.

Malo ligotavú srsť, vyzeralo ako hlodavec, od nosa k huňatému chvostu mohlo merať meter dvadsať, veľké ako domáci pes.

Obrovská kuna rybárska.

Bolo to veľké zviera z čeľade lasicovitých, ale Jodie sa zdalo, že vyzerá diabolsky.

Kuna zmeravela, hľadela hore na brezu pri zadnom vchode. Jodie zovrelo žalúdok. Na konári sa triasol Abbin kocúr Badger.

Jodie skríkla, zabúchala na sklo. Kuna si ju nevšímala, len vrtela chvostom. Potom vyskočila na strom a stiahla Badgera na zem.

Pri prenikavých škrekoch kuny až tuhla krv v žilách. Badger zamňaukal, usiloval sa vyslobodiť. Jodie zvrieskla a bežala do pracovne. Nechcela si ani predstaviť, aká bude Abby smutná, keď jej milovaného kocúra zaškrtí toto divé zviera.

Jodie otvárala zásuvky, vybrala kľúče, odomkla skrinku, kde mal Ethan zamknutú zbraň. Trasúcimi sa prstami ju nabila, dúfala, že to robí dobre, a potom bežala na zadnú verandu.

Kuna zahryzla Badgerovi do krku a metala ním po snehu. Kocúr úpenlivo zamraučal. Jodie vystrelila do vzduchu, ale kuna si ju nevšímala. Badger teraz už stíchol, hrdlo mal rozďavené. Tentoraz zamierila a vystrelila na kunu, no vedela, že už je neskoro. Ďalej strieľala náboj za nábojom, až kým kuna neležala nehybná na Badgerovom tele.

Večer nedokázala Abby utíšiť. Kocúr bol jej spojencom v tichom dome, hodil sa k jej divej povahe. Jodie sedela na posteli, kolísala ju na kolenách. Ethan gánil na Jodie, v tmavých očiach výčitka. A tie oči vyzerali celkom ako Abbine.

„Ty si pustila toho kocúra von? Čo ti to napadlo? Dobre vieš, že tie potvorské kuny útočia na domáce zvieratá.“

Jodie naňho len neveriacky hľadela. Ona vždy chcela držať Badgera v dome. Ethan nástojil, aby ho pustila von, on sa vysmieval z jej opatrnosti a tvrdil, že kún sa netreba báť, vraj sú to len povedačky, nie sú nebezpečné. Koniec koncov on je tu doma, tak by to mal vedieť.

Pohľadom ju vyzýval, aby sa proti nemu postavila, a úškrn na jeho tvári prezrádzal, aký si je istý, určite by jej nikto neuveril. S hrôzou si uvedomila čosi iné – Ethan chcel, aby sa Badgerovi niečo stalo.

Ohromene hľadela, ako vzal Abby na ruky, sklonil k nej hlavu – tí dvaja vyzerali úplne rovnako. Mali tie isté tmavé vlasy, výrazné obočie, tvrdohlavo zaťatú sánku. Ethan pobozkal Abby na mokré bucľaté líčko.

„To je mamina vina, že chudák starý Badger zomrel.“

Nad jazerom vybuchla ohnivá guľa. Záblesk osvetlil divákov na brehu a Jodie skoro srdce vyskočilo z hrude. V dave zbadala Ethanov dokonalý profil.

Pretláčala sa dopredu. Bol od nej necelých dvesto metrov. Dosť blízko, aby videla jeho vandykovskú briadku, jej vertikálna línia sa ťahala od spodnej pery k brade. Nebola to veľmi hustá brada – len náznak mužnosti v pirátskom štýle.

Pulz cítila až v hrdle. Dublinské jazero za Ethanom akoby horelo, rozžiarená obloha sa odrážala na vode ako maliarska farba. Dramatické pozadie Ethanovej pirátskej tváre, akoby sa tak postavil naschvál. A možno to aj urobil.

Blížila sa po centimetroch k nemu, obzerala si jeho spoločníkov. Boli to väčšinou muži a ich reč tela prezrádzala, že vnímajú Ethana ako dominantnú osobnosť. Vždy to tak bolo, vedel ľudí ovládať.

Videla, ako sa jeden z mužov naklonil k nemu, aby čosi poznamenal, a zbadal, ako ostatní po ňom pokukujú. Jodie si všimla, že Ethan je o hlavu vyšší od ostatných, a bolo jej jasné, že sa náročky postavil vyššie než oni.

Moc a ovládanie – to ho odjakživa motivovalo.

Jodie zovrela kabelku, cítila tvrdú zbraň.

Pokúšala sa predstaviť si, čo sa stane, keď to urobí. Keď bude Ethan mŕtvy a konečne príde čas, aby obrátila zbraň proti sebe.

Bude váhať? Bude to bolieť?

Skúmala svoju psychiku, ponorila sa do svojej duše. Nenašla tam strach.

Bolesť bude očistou. Posledným výkrikom vyslobodenia.

Zhlboka sa nadýchla, sledovala okolie. Zmocnil sa jej nepokoj. Brehy jazera už mali byť dávno prázdne, ale ešte vždy tam bolo veľa ľudí. Nemohla riskovať. Čo keby zasiahla niekoho iného?

Musí podísť bližšie. Ale toľko ľudí! Niekto by jej v tom mohol zabrániť a Ethan by mal znova všetko pod kontrolou.

Rozbolel ju chrbát. Ani nie o dve hodiny bude Ethan letieť do New Yorku a vráti sa až o tri týždne. Nevydržala by to. Musí to urobiť dnes.

Blúdila pohľadom po brehu, po ceste, rozmýšľala, kde by ho zastihla samého. Vtedy jej zrak padol na autá pri obrubníku a zameral sa na veľký čierny sedan, pri ktorom jeho susedia vyzerali malí.

Ethanov bentley. Jodie zamrazilo.

Naposledy pozrela na Ethana, zamierila na cestu – pevne verila, že auto bude odomknuté. Nikdy jej nedal kľúč. Nemá to zmysel, tvrdil, aj tak ti nedovolím, aby si ho riadila. Stúpala do kopca, spoliehala sa na jeho zvyk nechávať auto odomknuté. Vedela, že si myslí: Kto by sa odvážil ukradnúť auto miestnemu právnikovi, najmä ak je jeho spojencom ambiciózny gauner Caruso?

Preliezla cez zábradlie na cestu, prikradla sa k bentleymu, skúsila kľučku.

Dvere sa otvorili.

Vydýchla si a až vtedy si uvedomila, že zatajila dych. Potom si sadla na pohodlné zadné sedadlo, zatvorila dvere a tým buchnutím zablokovala všetky zvuky. Čupla si na dlážku do priestoru medzi predným a zadným sedadlom. Na dlážke ležala cestovná deka, prikryla sa ňou. Potom vybrala z kabelky zbraň a pritisla si ju na hruď.

Dlho tam ležala skrčená, v nose ju šteklila vôňa koženého čalúnenia. Zvonka ju bude chrániť deka a tónované okná. Keď Ethan zistí, že je vnútri, už bude neskoro.

Únava na ňu doľahla ako ťažký náklad. Možno to bolo tým, že ležala, ale zrazu mala pocit, akoby sa svet nakláňal a vymkol sa jej z ruky. V duchu pátrala po pevnom bode. Spomenula si na Abby, ako celá strapatá, v džínsoch na traky, zamračene kefuje metajúceho sa Badgera. Nikdy neplakala, keď ju poškriabal a odbehol.

Jodie pocítila, ako jej z hrdla vychádza tlmené hmkanie, a zaťala zuby, aby ho nebolo počuť.

V hlave jej trešťalo od únavy. Už dlho sa s Ethanom hádali. Bojovala s ním o slobodu pracovať a byť nezávislá, chcela, aby aj Abby mala slobodu a mohla sa priateliť s deťmi mimo ich domu, aj sama túžila mať priateľky. Chcela mať slobodu, aby mohla predávať obrazy, maľovať.

A nedávno začala túžiť po slobode – aby mohla odísť. Zatvorila oči, cítila, ako ju myšlienky unášajú.

Na tom všetkom teraz už nezáleží! Dnes vybojuje poslednú bitku. Potom už nebude mať o čo bojovať.

Teraz už nie, keď je Abby mŕtva.

Dvere cvakli, vpustili do auta vzduch.

Jodie vyjavene pozerala do tmy.

Dnu prenikol chlad a s ním bzučanie nočného hmyzu. Zatajila dych.

Koža zavŕzgala. Dvere sa zabuchli. Jodie sa rozbúšilo srdce, dunelo jej v ušiach. Na zadné sedadlo dopadlo čosi ľahké. Ethanovo sako. Jodie plytko dýchala, pod dekou jej bolo horúco.

Načúvala zvukom. Počula šuchot látky. Predstavila si, že si rozväzuje kravatu a uvoľňuje golier, tak to mal najradšej, to len zvýrazňovalo jeho odvážny výzor.

Ďalej počúvala. Nič.

Len jej zatajený dych. Ethan sa nehýbal.

Zmeravela, každá bunka pokožky bola v strehu, čakala, kedy jej ruka odstráni deku. Vtedy začula štrngot kľúčov, naštartoval a ona cítila, ako auto vychádza na cestu.

Údy sa jej chveli. Potláčala chvenie, usilovala sa odhadnúť, kadiaľ idú. Pár minút počká, kým sa dostanú na neosvetlenú cestu, kde nikto nebude.

Zapol rádio a chvíľu ho ladil, kým nenašiel stanicu, na ktorej bežala talk šou. Ten rozhovor bol banálny, ale on sa smial a pustil rádio hlasnejšie.

Smútiaci otec.

Jodie pevnejšie zovrela zbraň.

Vôbec za Abby nesmútil, len upratal dom. Týždeň po jej úmrtí nahádzal všetky jej veci do škatúľ a zbavil sa ich, ani sa nepýtal Jodie. Nechcel jej povedať, kam ich poslal, len toľko, že už ich nepotrebujú a Jodie môže kričať, koľko chce, nič na tom nezmení. Jediné, čo Jodie zostalo po Abby, bol skicár.

Odhrnula si deku z tváre a nadýchla sa studeného vzduchu. Popri oknách sa mihali husté stromy. Predstavila si úzku tmavú cestu – po oboch stranách lemovanú brezami, na ľavej strane trávnatý svah, na pravej jazero.

Pekné miesto.

Zdvihla sa z dlážky, ticho si sadla na zadné sedadlo a držala zbraň dolu, kým nebude pripravená.

„Ahoj, Ethan.“

2

Auto sa prudko stočilo.

„Kriste, Jodie, čo, dočerta…?“

Ethan vyrovnal bentley a Jodie sa chytila jeho sedadla, aby nespadla. Pozrel jej do očí v spätnom zrkadle.

„Čo tu robíš, doriti? Vydesila si ma na smrť.“ Zaborila prsty do mäkkej kože. „Niečo sme spolu nedokončili.“

„Nemôže to počkať, kým sa vrátim z New Yorku?“

„Nejdeš do New Yorku. To teda nie!“

„Čo to tu trepeš, dočerta?“ Ústa mala vyprahnuté. Zdvihni tú zbraň.

Zbraň bola zrazu ťažká. Ruka sa jej ani nepohla.

Ethan zdvihol bradu, skúmal ju v zrkadle. „Veď sa na seba pozri, vyzeráš hrozne.“

Zatvorila oči.

Zdvihni tú nemožnú zbraň!

„Nemáš sa dobre, Jodie, hovorím ti to už celé týždne. Potrebuješ pomoc.“

Svaly mala stuhnuté. Otvorila oči, prižmúrila ich proti prichádzajúcemu autu. Potom uprela pohľad na temeno

Ethanovej hlavy, na dlhé vlasy, na golieri zvlnené. Zovrela zbraň. Pokúsila sa predstaviť si, že mu ju pritláča na lebku.

Nedarilo sa jej to.

Urob to! Na čo čakáš?

Vedela, že naťahuje čas. Hovorila si, že čaká, kým bude cesta voľná, aby nikomu neublížili. Stratila odvahu? Možno len potrebuje, aby to vyslovil naposledy.

Preglgla. „Rozprávala som sa so Zachom.“

Ethan na ňu pozrel v spätnom zrkadle. „Hovoril som ti, aby si to nerobila.“

„Už by si mal vedieť, Ethan, že nerobím všetko, čo mi prikážeš.“

„Si šialená. Povedal som ti, že Zach neuverí tvojej historke, je pritiahnutá za vlasy.“

„Mal si pravdu, neveril mi.“

Bentley hladko prešlo zákrutou, reflektory osvetlili stromy a vodu, ktorá v tme vyzerala ako nalakovaná načierno. Oboma rukami zovrela zbraň, držala ju stále dolu.

„Všetko som napísala v liste,“ pokračovala. „Všetko, čo si urobil, všetko, čo si mi povedal. Napísala som, čo teraz urobím, aby neskôr nenastal zmätok. Aby omylom neobvinili niekoho iného.“

Napoly sa obrátil k nej, tiene zvýrazňovali uhol jeho sánky a takmer neviditeľnú briadku.

„Trepeš nezmysly, Jodie.“

„Nemohla som sa spoľahnúť na to, či Zach ten list nezničí, tak som ho adresovala na kanceláriu okresného prokurátora.“

Autom zrazu trhlo.

„Kristepane!“

„Keď ho dostanú, už bude po všetkom.“

„Čo si to urobila, dočerta?“

„Mali by vedieť, prečo to urobím. Mali by vedieť, aký si.“

„Preboha, počúvaj sa. Vieš vôbec, čo hovoríš?“

Hánky na volante mal napäté. Pokrútil hlavou, prešiel si rukou po briadke. V zrkadle pôsobili jeho oči unavene, nervózne. Mal iba tridsaťdeväť rokov, bol o desať rokov starší od Jodie, ale tvár mal strhanú.

„Za všetko môžeš ty, Jodie. Dúfam, že si šťastná.“

Žalúdok akoby sa zmenil na kameň. Ethan znova vrhol pohľad do zrkadla.

„Nepozeraj sa tak na mňa, dobre vieš, že mám pravdu. Nebyť teba, Abby by ešte žila.“

Trhane sa nadýchla. „Ty si ju vzal na ten čln, Ethan.“

Spomenula si na ten deň pred šiestimi týždňami – Ethan držal Abby za ruku, hovoril, že s ňou chce byť chvíľku sám, keď zatvoril dvere, počula ich vzďaľujúce sa hlasy.

„Chcem, aby išla aj maminka.“

„Maminka má radšej tie svoje hlúpe staré obrazy, ona netúži byť s nami.“

A potom jej Zach zavolal, že Abby spadla z člna. Jodin svet sa zrútil, vrtuľníky hučali nad riekou Contoocook, Jodie zúfalo čakala na správu, ale večer odvolali pátranie pre tmu a Zach si čupol k nej a oznámil, že jej milovaná Abby odišla.

A potom nič. Čierna diera.

Zachvátil ju hrozný žiaľ, deň čo deň ju trhal na kusy ako tá kuna.

„Musel som vziať Abby preč,“ hovoril teraz Ethan, „už som ti to vysvetlil.“

Osvetlili ich svetlá reflektorov, vypaľovali dieru do tmy. Ethan sa zavŕtal očami do jej očí.

„To ty si chcela odísť a vziať mi ju. Len si predstav, ako by to bolo Abby ublížilo. Bolo medzi nami silné puto, každý to hovoril.“

Jodie zovrelo srdce. Bola to pravda. Abby ľúbila Ethana a on ľúbil ju. Preto Jodie vydržala tak dlho v manželstve, usilovala sa, aby im to fungovalo. Preto všetko, čo sa stalo, bolo také diabolské.

„Znova a znova som ťa varoval,“ pokračoval Ethan.

„Hovoril som ti, že ak mi ju budeš chcieť vziať, vezmem ju ja tebe a odídem s ňou na nejaké miesto, kde ju už nikdy neuvidíš.“

Jodie prišlo nevoľno, jej telo odmietalo pravdu. Ethan ešte vždy hovoril.

„Vybral som pekné miesto, kam chodia na lov rybári, dolu pod železničným mostom.“

Jodie hľadela na hmyz poletujúci vo svetlách reflektorov a potláčala túžbu zapchať si uši. Potrebovala počuť, ako to znova hovorí.

„Počkal som, kým zaspala,“ dodal. „Voda nebola studená, ani na chvíľu sa nezobudila.“

Od tej nevoľnosti v žalúdku jej na pokožke vyskočil pot.

Ethan ďalej hovoril.

„Zostal som v člne, kým nebolo po všetkom. Vedela, že ju nenechám samu v tej vode.“

Jodie preglgla, cítila, ako jej po lícach stekajú slzy. Nevedela, ako dlho plakala.

„Musel som to urobiť, Jodie, chcela si rozbiť rodinu. Musel som ju chrániť.“

„Bože dobrý,“ zašepkala Jodie.

Pohľad znova zabodol do jej očí, akoby ju odhadoval. Akoby sa uisťoval, že trpí.

Silnejšie zovrela zbraň. Hľadela na jeho pekne tvarovaný profil, na tmavé vlasy na golieri. Pôsobil šarmantne, úplne normálne.

Preto bol taký hrozný.

„Prečo si jednoducho nezabil mňa, Ethan? Ja som chcela odísť, Abby neurobila nič.“ Teraz vzlykala. „Pre zmilovanie Božie, prečo si nezabil mňa?“

V očiach sa mu zračil prefíkaný výraz, neodpovedal. Potom uprel pohľad znova na cestu.

„Nikto nemôže nič dokázať.“

Ale Jodie nepotrebovala počuť jeho odpoveď. Vedela, prečo to urobil. Zabil svoju dcérku, aby vytrestal Jodie.

Odplata.

Zvrátená pomsta za nevydarené manželstvo, posledný monštruózny prejav nadvlády – vedel, že ak zabije Abby a Jodie nechá žiť, jeho manželka bude do konca života trpieť.

V žalúdku akoby mala olovo, kŕče odporu jej zvierali vnútro, hrdlo, mozog, a ten prúd bol taký silný, až mala pocit, že ju pochová.

Zhlboka sa nadýchla. Znova vyhľadala to mŕtve miesto. Potom zdvihla zbraň a priložila mu ju k hlave.

„Jodie? Preboha!“

Držala zbraň dvoma rukami, pre istotu.

„Počkaj! Jodie!“

Stlač tú spúšť!

Ethan dupol na plyn. Bentley zaburácal, prudko vyrazil a ona cítila, ako ju hodilo dozadu.

Ruky sa jej zachveli. Znova namierila zbraň. Ethan kľučkoval autom, aby stratila rovnováhu. Usilovala sa držať ruky vyrovnané.

Urob to!

Motor zavýjal, Ethan vrhol pohľad na ňu.

„Ak zomriem ja, zomrieš aj ty.“

„Myslíš, že chcem žiť?“

Dve rýchle strely. Jedna doňho, druhá do seba.

Auto divo kľučkovalo. V duchu sa jej vynorila Abbina tvár.

„V pekle už na teba čakajú, Ethan.“ Stisla spúšť.

Pri tom výstrele ju až zabolelo v ušiach. Na tvár aj na krk jej dopadlo čosi lepkavé. Auto zaškrípalo, otočilo sa a vrhlo ju nabok.

Znova namierila zbraň. A vystrelila druhý raz.

Table of Contents

Start

POĎAKOVANIE

PRVÁ ČASŤ

1

2