Karl Ove Knausgård

MIN KAMP I

Copyright © 2009, Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved.

Translation © 2016 by Peter Kerlik

Jacket design © 2016 by Nikola Klímová

Jacket photo © André Løyning

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5432-9

1. ČASŤ

SRDCE MÁ JEDNODUCHÝ život – bije dovtedy, kým vládze. Potom zastane. Jedného dňa, skôr či neskôr, prestane búchať samo od seba a krv začne odtekať do najnižšieho bodu v tele, tam sa sústredí do malej hrčky, ktorú zvonka vidieť ako tmavú krvavú škvrnu na zvyčajne bielej pokožke, zároveň klesá teplota, údy meravejú a črevá sa vyprázdňujú. Tieto zmeny prebiehajú počas prvých hodín veľmi pomaly a sú vykonávané s takou istotou, akoby ich takmer riadil nejaký rituál, akoby život kapituloval podľa istých pravidiel, akýsi gentleman’s agreement, riadia sa podľa neho aj zástupcovia smrti – vždy čakajú, kým sa život vytratí, až potom začnú inváziu do novej krajiny. Vtedy už nie je možný návrat. Nič nemôže zastaviť obrovské davy baktérií, ktoré sa začnú šíriť v tele. Keby sa o to pokúsili len o niekoľko hodín skôr, okamžite by narazili na odpor, ale teraz je okolo nich ticho a ony prenikajú hlbšie do vlhčiny a tmy. Približujú sa k Haversovým kanálikom, Lieberkühnovým kryptám, Langerhansovým bunkám. Blížia sa k Bowmanovej membráne, Clarkovmu jadru v mieche, k čiernej substancii v mezencefalone. A blížia sa k srdcu. Ďalej je nedotknuté, ale ukradnutý pohyb, na ktorý je zameraná celá jeho konštrukcia, spôsobuje čosi čudesne bezútešné, dalo by sa povedať, že pripomína podnik, ktorý robotníci museli chvatne, rýchlo opustiť, roztrúsené vozidlá žiariace do žlta oproti tmavému lesu, prázdne baraky, plné vozne lanovky visiace nad úbočím.

V okamihu, keď život opustí telo, patrí telo smrti. Lampy, kufre, deky, kľučky, okná. Polia, mokrade, potoky, vrchy, obloha. Nič sa nám nevzdialilo. Ustavične nás obkolesujú predmety a úkazy mŕtveho sveta. Napriek tomu je niekoľko vecí, ktoré v nás vyvolávajú väčšie trápenie, než keby sme videli človeka uväzneného medzi nimi, ak máme usudzovať podľa toho, že sa usilujeme držať mŕtve telá mimo dohľadu. Vo veľkých nemocniciach sú nielenže ukryté v osobitných, neprístupných priestoroch, ale skrytý je aj príchod k nim, má vlastné výťahy, vlastné podzemné chodby, a aj keby tam niekto náhodou zablúdil, prevážané mŕtve telá sú vždy prikryté. Keď ich prevážajú z nemocnice, vynášajú ich do áut zvláštnym východom a vezú po vedľajších cestách. Pri kostoloch pre ne majú zvláštne miestnosti bez okien a počas pohrebného obradu ležia v zatvorených truhlách, potom ich spustia do zeme alebo spália. Ťažko povedať, že by tento postup mal nejaký praktický rozmer. Mŕtve telá by napríklad mohli presúvať po nemocničných chodbách neprikryté a prepravovať obyčajným taxíkom, veď nepredstavujú nijaké nebezpečenstvo. Starší muž, ktorý zomrie počas premietania filmu v kine, môže pokojne ostať sedieť na sedadle do konca, prípadne aj počas ďalšieho premietania. Učiteľa, ktorého porazilo na školskom dvore, nemusia hneď odviezť, nič sa nestane, ak ostane ležať na dvore, kým si naňho školník nenájde čas, aj keby to malo byť až popoludní alebo večer. Aj keby si naňho sadol nejaký vták a začal ho oďobávať. Je lepšie to, čo ho čaká v hrobe, len preto, lebo to nevidíme? Kým mŕtvi neprekážajú, netreba sa náhliť, nie je na to dôvod, veď nemôžu zomrieť ešte raz. V tomto zmysle by bolo vhodné najmä studené zimné obdobie. Bezdomovci, ktorí zmrznú na lavičke či pod bránou, samovrahovia, ktorí skočia z vysokých budov alebo mostov, staršie ženy, ktoré spadnú na schodiskách, obete autohavárií uväznené vo vrakoch, chlapci, ktorí opití spadnú do mora po večeri v meste, dievčatá, ktoré skončia pod kolesami autobusu, prečo sa máme ponáhľať a schovávať ich? Káže nám to slušnosť? Čo by mohlo byť slušnejšie než to, aby rodičia mohli dievča vidieť o hodinu alebo dve, ako leží v snehu na mieste nešťastia, jej rozbitú hlavu rovnako ako celé telo, zakrvavené vlasy rovnako ako čistú vetrovku? Ležala by tam otvorená voči svetu, bez tajností. Ale aj hodina v snehu je nepredstaviteľná. Mesto, ktoré neschováva mŕtvych, kde ich možno vidieť na uliciach, v zátokách, v parkoch a na parkoviskách, nie je mesto, ale peklo. Nezáleží na tom, že toto peklo odzrkadľuje naše životné podmienky realisticky a pravdivo. Vieme, že je to tak, ale nechceme to vidieť. Preto je úradným termínom pre odsun mŕtvych Kolektívny príkaz na premiestnenie.

Napriek tomu nie je ľahké vidieť, čo sa presúva. Nemôže to byť smrť sama, kým je jej prítomnosť v spoločnosti inak veľmi veľká. To, koľko mŕtvych sa denne spomína v novinách alebo v správach, sa mení podľa okolností, ale z roka na rok je ten počet asi zhruba konštantný a potom sa šíri toľkými kanálmi, že im nemožno uniknúť. Mŕtvy však nepôsobí hrozivo. Naopak, je to niečo, čo chceme vidieť a radi si zaplatíme, aby sme ho videli. Ak vezmeme do úvahy obrovské množstvo mŕtvych, ktorých produkuje fikcia, je ešte ťažšie pochopiť systém, ktorý ich drží mimo pohľadu. Ak nás nevystraší smrť ako fenomén, prečo tá nevôľa k mŕtvym telám? Môže to znamenať buď to, že existujú dva druhy smrti, alebo jestvuje rozdiel medzi našou predstavou smrti a smrťou ako takou, z čoho v podstate vyplýva jedno: dôležité v tejto súvislosti je to, že naša predstava o smrti je vo vedomí zafixovaná tak silne, že sme nielen otrasení, keď vidíme jej odlišnosť od skutočnosti, ale zo všetkých síl sa ju pokúšame ukryť. Nie ako výsledok istého uvažovania, čo je prípad rituálov, napríklad pohrebu, ktorého obsah a význam je v súčasnosti vec dohody, čím sa obrad presunul z iracionálnej sféry do racionálnej, z kolektívnej do individuálnej – nie, spôsob, akým sa vzďaľujeme od mŕtvych, nebol nikdy predmetom diskusie, vždy to bolo niečo, čo sme robili na základe potreby, ktorú nikto nevie zdôvodniť, ale všetci ju poznajú. Ak tvoj otec zomrie v jednu veternú jesennú nedeľu kdesi na lúke, prenesieš ho dnu, len čo budeš môcť, a ak nemôžeš, aspoň ho prikryješ dekou. Ale vo vzťahu k mŕtvym nekonáme len na základe tohto impulzu. Rovnako nápadné ako to, že všetky telá sa musia ukryť, je skutočnosť, že ich čo najskôr treba preniesť na prízemie. Takmer si nevieme predstaviť nemocnicu, kde by prenášali mŕtvych hore a kde by pitevňa a chladiace boxy boli umiestnené na poschodí. Mŕtvoly sa uchovávajú čo najbližšie k úrovni terénu. A rovnaký princíp sa používa aj v prípade úradov, ktoré ich majú na starosti – poisťovňa môže mať pokojne kancelárie na ôsmom poschodí, ale nie pohrebná služba. Všetky pohrebné služby majú svoje úradovne čo najbližšie k úrovni ulice. Ťažko povedať, odkiaľ to pochádza. Možno to vyplýva zo starého zvyku, ktorý vychádzal z praktických dôvodov – napríklad, že v pivnici bolo chladno, preto sa tam telá najlepšie uchovávali, a tento zvyk pretrval aj dnes v ére chladničiek a mrazničiek, ak nešlo o to, že pomyslenie na presun mŕtvych v budovách na poschodie pôsobí proti prírode, akoby výška a smrť nešli dokopy, akoby jedna druhú vytesnila. Akoby sme kdesi hlboko vo svojom vnútri boli posadnutí inštinktom podsvetia, a ten vedie našich mŕtvych k zemi, z ktorej pochádzame.

Možno to vyzerá tak, akoby bola smrť distribuovaná cez dva rozličné systémy. Jeden je prepojený s tajomnosťou a ťažobou, so zemou a s tmou, druhý s otvorenosťou a ľahkosťou, vzdušnosťou a svetlom. Otca a jeho dieťa zabili v istom meste na Strednom východe, keď sa otec pokúšal stiahnuť dieťa z palebnej línie, a zábery zachytené kamerou, ako guľky vnikajú do mäsa a telá sa chvejú, boli odoslané do tisícky satelitov, ktoré obiehajú okolo Zeme, a rozšírené do televíznych prijímačov na celom svete, odtiaľ prenikli do nášho vedomia len ako obrázky smrti alebo zomierajúcich. Tieto zábery nemajú nijakú váhu, nijaký rozsah, nijaký čas a nijaké miesto, nemajú nijaké prepojenie na telá, ktoré raz zachytili. Nie sú nikde a zároveň sú všade. Väčšinou sa len prešmyknú mimo nás a sú preč, niektoré z rozličných dôvodov ostanú a žijú svoj život v temnote mozgu. Zjazdárka spadne a presekne si žilu na stehne, krv strieka v tvare červeného chvosta dolu bielym svahom, zjazdárka je mŕtva, skôr než telo zastane. Lietadlo odštartuje, počas stúpania mu z krídel vyšľahnú plamene, obloha nad domami na predmestí je modrá, lietadlo vybuchne do ohnivej gule.

Jedného večera sa pri pobreží severného Nórska potopí rybárska loď, sedem členov posádky sa utopí, ráno je táto udalosť vo všetkých novinách, lebo ide o takzvanú záhadu, počasie bolo pokojné, loď nevyslala nijaký signál, len zmizla, niektoré televízne stanice ten večer zdôraznia letom v helikoptére nad miestom nešťastia a ukazujú zábery na prázdne more. Je oblačno, sivozelený príboj je pokojný a ťažký, akoby mal inú silu než husté, spenené vrcholky vĺn, ktoré sa sem-tam objavujú. Sedím sám a dívam sa na to, bolo to zrejme na jar, lebo môj otec robí v záhrade. Dívam sa na hladinu mora a nepočúvam, čo hovorí reportér, keď sa zrazu vynorí obrys tváre. Neviem, ako dlho to trvalo, možno niekoľko sekúnd, ale dosť dlho, aby to na mňa urobilo obrovský dojem. Len čo tvár zmizla, vstanem a idem za niekým, komu by som to povedal. Mama má popoludňajšiu službu, brat hrá zápas a ostatné deti z domu ma nechcú počúvať, a tak si pomyslím, že zostáva len otec, zbehnem dolu schodmi, strčím nohy do topánok, vopchám ruky do kabáta, otvorím dvere a bežím okolo domu. Nesmieme behať po pozemku, preto zvoľním krok ešte predtým, než ma uvidí. Stojí za domom na mieste, kde má byť zeleninová záhradka, a zatĺka kladivom kolík. Aj keď je výkop iba meter hlboký, pre čiernu vykopanú hlinu, na ktorej stojí, a konáre hustej jarabiny pred plotom sa prítmie dostalo nižšie. Keď sa otec narovná a obráti sa ku mne, tvár má takmer tmavú.

Napriek tomu som viac než osvietený, aby som vedel, kde ho mám. Nevyplýva to z výrazu tváre, ale z držania tela, a netýka sa to čítania myšlienok, ale intuície.

Odloží kladivo, stiahne si rukavice. „No?“ opýta sa.

„Práve som v televízii videl v mori jednu tvár,“ poviem a stojím na trávniku nad ním.

Sused v to popoludnie vyťal borovicu, vzduch je nasýtený vôňou živice z brvien, ktoré ležia na druhej strane kamenného plota.

„Utopenec?“ opýta sa otec. Vie, že ma zaujímajú utopenci, a nevie si predstaviť, že by som videl niečo zaujímavejšie, keď som mu to prišiel povedať.

Pokrútim hlavou.

„Nebol to človek. Bol to akýsi obraz v mori.“

„Hovoríš akýsi obraz,“ vytiahne z vrecka na košeli škatuľku cigariet.

Prikývnem a chystám sa odísť.

„Počkaj,“ zavolá na mňa.

Škrtne zápalkou, nakloní hlavu, aby si zapálil cigaretu.

„Tak,“ povie.

Keď sa hlboko nadýchne, oprie sa jednou nohou o svah a zahľadí sa do lesa na druhej strane cesty. Alebo sa možno díva na oblohu nad stromami.

„Videl si Ježiša?“ pozrie na mňa. Keby jeho hlas neznel tak priateľsky a keby neurobil takú dlhú pauzu pred otázkou, myslel by som si, že si zo mňa robí blázna. Je preňho trochu trápne, že som kresťan; jediné, čo odo mňa chce, je to, aby som sa nelíšil od ostatných detí, a pritom jeho najmladší syn sa ako jediný zo všetkých detí na okolí vyhlasuje za kresťana.

Ale tomu sa naozaj čuduje.

Pociťujem závan radosti, lebo vlastne prejavuje záujem, a súčasne som hrdý, že ma tak podceňuje.

Pokrútim hlavou.

„Nebol to Ježiš,“ poviem.

„To rád počujem,“ otec sa usmeje. Ďaleko hore na kopci počuť slabé svišťanie kolies bicykla o asfalt. Zvuk narastá, silnie, naokolo je také ticho, že keď bicykel prefičí po ceste za nami, nízky spevavý zvuk, ktorý vzniká v šume, znie čisto a zreteľne.

Otec si znova potiahne z cigarety a nedofajčenú ju prehodí cez plot, niekoľkokrát si odkašle, natiahne si rukavice a opäť chytí kladivo.

„Už na to nemysli,“ povie a pozrie na mňa.

V ten večer som mal osem rokov, môj otec tridsať. Aj keď naďalej nemôžem povedať, že mu rozumiem, alebo aký bol človek, vďaka tomu, že mám dnes o sedem rokov viac ako on vtedy, ľahšie chápem jednoduché veci. Napríklad rozdiel medzi našimi dňami. Kým moje dni boli naplnené zmyslom, každý krok otváral novú možnosť a každá možnosť bola naplnená po okraj dnes nepochopiteľným spôsobom, zmysel jeho dní nebol sústredený na jednotlivé udalosti, ale roztrúsený po takých veľkých plochách, že sa nedali zachytiť inak než cez abstraktné pojmy. Jedným bola „rodina“, druhým „kariéra“. Počas jeho dní sa otvorili skromné alebo nijaké nepredvídané možnosti, vždy s veľkým predstihom vedel, čo prinesú a ako sa k nim má postaviť. Bol ženatý dvanásť rokov a osem učil na základnej škole, mal dve deti, dom a auto. Zvolili ho do miestneho zastupiteľstva a sedel v rade ako zástupca Ľavicovej strany. V prvom polroku sa venoval filatelii a zaznamenal pokrok, zakrátko sa stal popredným filatelistom v kraji, no v druhom polroku mu väčšinu voľného času zaberala práca v záhrade. Neviem, čo si v ten jarný večer myslel, neviem, akú predstavu mal o sebe, keď sa vzpriamil v šere s kladivom v rukách, ale som si istý, že mal pocit, akoby celkom dobre rozumel svetu okolo seba. Poznal všetkých susedov v okolí a vedel, v akom sú sociálnom postavení v porovnaní s ním, zrejme vedel aj to, čo sami skrývali, lebo učil ich deti, a okrem toho dobre videl slabosť iných. Ako príslušník novej vzdelanej strednej triedy sa dobre orientoval aj vo veľkom svete, každý deň čítal noviny, počúval rozhlas, sledoval televíziu. Dosť sa vyznal v botanike a zoológii, lebo sa o ne zaujímal, keď vyrastal, a ak sa aj nevyznal v ostatných vedách, základné princípy poznal z gymnázia. Lepšie vedel dejepis, lebo s nórčinou a angličtinou ho študoval na univerzite. Inými slovami, nebol odborníkom v ničom, možno okrem pedagogiky, ale o všetkom niečo vedel. V tomto bol typický bakalár, treba však poznamenať, že byť učiteľom na základnej škole v tom čase znamenalo isté postavenie. Sused Prestbakmo, ktorý býval za kamenným plotom, učil na tej istej škole, podobne ako Olsen, sused, ktorý býval nad zalesneným svahom za naším domom, ale ďalší sused, Knudsen, ktorý býval na druhom konci okružnej cesty, bol školským inšpektorom. Takže keď otec zdvihol kladivo a spustil ho na kolík v ten jarný večer v polovici sedemdesiatych rokov, robil to vo svete, ktorý poznal, ba vyznal sa v ňom. Až keď som dosiahol rovnaký vek, pochopil som, že za to musel zaplatiť istú cenu. Čím väčší prehľad má človek o svete, menšia je nielen bolesť, ktorú spôsobuje, ale aj zmysel. Aby človek pochopil svet, musí mať od neho istý odstup. To, čo je veľmi malé pre oči, ako sú molekuly a atómy, zväčšujeme, a čo je priveľké, systémy oblakov, profily riek, obrazy hviezd, zmenšujeme. Keď to takto dostaneme do dosahu pocitov, zafixujeme si to. A to zafixované nazývame vedomosťami. Počas celého detstva a mládenectva sa usilujeme udržať korektný odstup od vecí a fenoménov. Čítame, učíme sa, získavame skúsenosti, opravujeme. Potom sa jedného dňa dostaneme do bodu, kde sú stanovené všetky potrebné odstupy, všetky potrebné systémy etablované. To je čas, keď začneme postupovať rýchlejšie. Nenarážame na nijaké prekážky, všetko je usadené, čas plynie naším životom, dni plynú obrovskou rýchlosťou, skôr než si to uvedomíme, máme štyridsať, päťdesiat, šesťdesiat... Zmysel vyžaduje náplň, náplň vyžaduje čas, čas vyžaduje odpor. Vedomosť je odstup, vedomosť je zastavenie a nepriateľ zmyslu. Môj obraz otca v onen večer roku 1976 je, inými slovami, dvojaký: na jednej strane ho vidím tak, ako som ho videl vtedy – očami osemročného chlapca, nepredvídateľného, hrozivého, na druhej strane ho vidím ako pomaly starnúceho chlapa, ktorému životom plynie čas a ustavične so sebou odnáša kusy z čohosi dôležitého.

Po stavebnom pozemku sa rozliehalo búchanie kladiva do kameňa. Z hlavnej cesty zabočilo do mierneho kopca auto so zažatými svetlami. Dvere u susedov boli otvorené. Prestbakmo zastal pod strieškou, natiahol si pracovné rukavice, pritom akoby posmrkával v čistom večernom vzduchu, potom schytil fúrik a tlačil ho pred sebou po trávniku. Voňal prach z kopca, do ktorého búchal otec, živica z brvien za kamenným plotom, hlina a les, a slabý vietor zo severu privial závan soli.

Myslel som na tvár, ktorú som videl v mori. Aj keď prešlo len zopár minút, odkedy som si na ňu pomyslel, celkom sa zmenila. Teraz som videl otcovu tvár.

Prestal búchať.

„Ešte si tu, chlapče?“ Prikývol som.

„Choď dnu.“ Pohol som sa.

„Synku?“ zavolal.

Zastal som a spýtavo obrátil hlavu.

„A teraz nebež.“

Zadíval som sa naňho. Odkiaľ mohol vedieť, že som sem bežal?

„A neškľab sa tak,“ povedal. „Vyzeráš ako idiot.“

Urobil som, ako mi povedal, zavrel som ústa a pokojne som kráčal okolo domu. Keď som prišiel pred vchod, na ulici bolo plno chlapcov. Najstarší stáli v hlúčiku s bicyklami, ktoré v šere vyzerali, akoby boli súčasťou ich tiel. Najmladší sa hrali na skrývačku. Tí, ktorých našli, stáli v kriedovom kruhu na chodníku, ostatní sa skrývali v okolitom lese mimo dohľadu tých, ktorí ich hľadali, ale ja som ich videl.

Svetlá na stĺpoch na moste červeno svietili nad vrcholkami stromov. Z kopca sa blížilo auto. Vo svetlách reflektorov sa objavili najprv cyklisti, krátky záblesk reflexných značiek, kovu, vetroviek, čiernych očí a bielych tvárí, potom hrajúce sa deti, len ustúpili o krok, aby auto mohlo prejsť, a teraz stáli ako duchovia a dívali sa za ním.

Boli to Trollnesovci, rodičia môjho spolužiaka Sverreho. Zdalo sa, že on s nimi nebol.

Obrátil som sa a sledoval som červené zadné svetlá, kým auto nezmizlo za kopcom. Potom som vošiel dnu. Chvíľu som ležal v posteli a pokúšal sa čítať, ale nepodarilo sa mi celkom sa upokojiť, tak som vošiel do Yngveho izby, odtiaľ som dovidel na otca. Keď som ho videl, vedel som, kde ho mám, a to sa mi zdalo najdôležitejšie. Odvtedy som si myslel, že poznám jeho nálady, a dávno som sa ich naučil predvídať pomocou istého podvedomého systému kategorizácie, v ktorom vzťahy medzi niekoľkými pevne danými veličinami stačia na stanovenie toho, čo ma čaká, a viem sa na ne pripraviť. Akási meteorológia nálad... Jazda autom hore briežkom k domu, čas, ktorý potreboval na vypnutie motora, pozbieranie vecí a vystúpenie z auta, spôsob, akým sa obzrel, keď zamkol auto, odtienky zvukov z chodby, keď si vyzliekal vrchný odev – to všetko boli znaky, všetko sa dalo dešifrovať. K tomu prišli informácie, kde bol, ako dlho bol preč a s kým sa stretol, než dospel ku koncu, čo bola jediná časť procesu, ktorú som poznal. Preto som sa najviac zľakol, keď len prišiel... Keď som bol z nejakého dôvodu nepozorný.

Odkiaľ dočerta vedel, že som bežal?

Nebolo to prvý raz, čo ma nepochopiteľným spôsobom odhalil. Napríklad v jeden večer v onú jeseň som skryl pod vankúš vrecko s maškrtami práve preto, lebo som tušil, že príde do mojej izby a v živote by neuveril môjmu vysvetleniu, ako som prišiel k peniazom, za ktoré som ich kúpil. Keď vošiel do izby, zastal a niekoľko sekúnd sa na mňa díval.

„Čo si to schoval v posteli?“ opýtal sa. Odkiaľ to mohol vedieť?

Vonku Prestbakmo zažal silnú lampu, bola namontovaná na plošine, kde sa zvyčajne zdržiaval a pracoval. Nový svetelný ostrov, čo vystúpil z tmy, bol plný rozličných vecí, stál nad nimi a nepokojne sa na ne díval. Kopa plechovíc s farbou, fľaša so štetcami, drevo na kúrenie, zvyšky dosiek, poskladané celtoviny, plachta na auto, rám bicykla, skrinka na náradie, škatule so skrutkami a klincami všetkých veľkostí a tvarov, doska s kartónmi od mlieka s plantami kvetov, vrecia s vápnom, stočená hadica opretá o stenu, podnos s načrtnutými obrysmi všetkého možného náradia, pravdepodobne určený do dielničky v pivnici.

Keď som znova pozrel na otca, prechádzal cez trávnik s kladivom v jednej ruke a s lopatou v druhej. Rýchlo som odstúpil niekoľko krokov. V tej istej chvíli sa otvorili vonkajšie dvere.

Prišiel Yngve. Pozrel som na hodinky. O dve minúty pol deviatej. Keď hneď nato vyšiel hore schodmi príznačnými, akoby dlhšími, takmer kačacími krokmi, ktoré sme si vymysleli, aby sme sa dostali dnu rýchlo a nehlučne, bol zadychčaný, celý červený.

„Kde je otec?“ opýtal sa, keď vošiel do izby.

„Vonku v záhrade,“ povedal som. „Ale nejdeš neskoro. Pozri, je pol deviatej teraz.“

Vystrel som ruku s hodinkami.

Prešiel okolo mňa a vytiahol stoličku spod písacieho stola. Ešte vždy bolo z neho cítiť vôňu zvonka. Studený vzduch, les, štrk, asfalt.

„Nedotýkal si sa mojich kaziet?“ opýtal sa.

„Nie.“

„Čo robíš v mojej izbe?“

„Nič,“ povedal som.

„Nemôžeš to robiť vo svojej izbe?“

Vonkajšie dvere pod nami sa opäť otvorili. Otcove ťažké kroky po podlahe. Čižmy si vyzul vonku, ako zvyčajne, a išiel do kúpeľne, aby sa prezliekol.

„Dnes som v televíznych novinách videl tvár v mori,“ povedal som. „Nepočul si niečo o tom? Nevieš, či to nevidel aj niekto iný?“

Yngve sa na mňa pozrel napoly spýtavo, napoly s odporom.

„Čo to táraš?“

„Vieš o tej rybárskej lodi, ktorá sa potopila?“ Prikývol.

„Keď v televíznych novinách ukázali miesto, kde sa potopila, uvidel som v mori tvár.“

„Telo?“

„Nie. Bola to skutočná tvár. More sa sformovalo do podoby tváre.“

Chvíľu na mňa mlčky hľadel. Potom si poklepal prstom po čele.

„Neveríš mi?“ spýtal som sa. „Je to čistá pravda.“

„Pravda je to, že si nula.“

Keď otec dolu v kúpeľni zastavil vodu, pomyslel som si, že je najvyšší čas vrátiť sa do svojej izby, ak nechcem riskovať, že ho stretnem na chodbe. Zároveň som však nechcel, aby mal Yngve posledné slovo.

„Ty si nula.“

Ani sa neunúval, aby mi odpovedal. Len sa obrátil ku mne, vystrčil horné zuby a dýchal ako zajac. Gestom narážal na moje vytŕčajúce zuby. Odvrátil som sa a vyšiel som z izby, aby nezbadal, že plačem. Keď som bol sám, neprekážalo mi, že plačem. Podarilo sa mi to tentoraz? Nevidel to?

Zastal som pred dverami do svojej izby, chvíľu som uvažoval, či nemám zájsť do kúpeľne. Mohol by som si opláchnuť tvár studenou vodou a zmyť slzy. Ale otec už stúpal hore schodmi, a tak som si slzy utrel do rukáva. Tenká vrstva tekutiny, ktorú suchá látka zanechala na oku, spôsobila, že povrchy a farby v izbe sa začali chvieť, akoby sa zrazu ocitli pod vodou, a toto predstavenie bolo také príťažlivé, že som urobil niekoľko temp, akoby som plával, a pomaly som prešiel k písaciemu stolu. V myšlienkach som mal na hlave kovovú potápačskú helmu z potápačských počiatkov, keď kráčali po dne v topánkach z olova a v hrubých oblekoch pripomínajúcich sloniu kožu, prívod kyslíka mali pripojený k hlave ako chobot. Dýchal som ústami, trochu som chrčal, chvíľu som našľapoval na podlahu starodávnymi ťažkými, pomalými krokmi potápača, kým sa toto strašné predstavenie neskončilo vstupom do studenej vody.

Pred niekoľkými mesiacmi som videl televízny seriál nakrútený podľa románu Julesa Verna – Tajuplný ostrov, príbeh mužov, ktorí pristáli v balóne na pustom ostrove v Atlantiku, a film na mňa hneď od prvých záberov zapôsobil. Všetko bolo napínavé. Balón, búrka, muži oblečení ako v 19. storočí, pustý, nechránený ostrov v mori, ktorý zrejme nebol taký neobývaný, ako si mysleli, vždy sa okolo nich diali záhadné, nevysvetliteľné veci... Ale kto teda boli tí druhí? Odpoveď prišla na konci jednej časti. V podvodných jaskyniach niečo bolo... akési tvory pripomínajúce ľudí... vo svetle lámp, ktoré nosili, bolo vidieť záblesk hladkých maskovaných hláv... pripomínali jašterice, ale kráčali vzpriamene... na chrbte mali nádrže... jeden sa obrátil, nemal oči.

Neskríkol som, keď som ho zbadal, ale zmocnil sa ma strach a nevedel som sa ho zbaviť; aj uprostred svetlého dňa ma premohol strach, keď som si pomyslel na žabích mužov v jaskyni. A teraz som myslel na to, že sa premením na jedného z nich. Moje chripenie bolo ich chripením, kroky ich krokmi, ruky ich rukami, a keď som zavrel oči, videl som pred sebou tváre bez očí. Jaskyňa... čierna voda... žabí muži s lampami v rukách... Bolo to také silné, že mi vôbec nepomohlo, ani keď som otvoril oči. Aj keď som videl, že som vo svojej izbe obklopený svojimi, dobre známymi vecami, strach ma neopúšťal. Odvážil som sa žmurknúť, len zo strachu, že sa niečo stane. Meravo som si sadol na posteľ, naslepo som si pritiahol školskú tašku, pozrel som sa na rozvrh, našiel stredu a čítal som, čo tam stálo: matika, prírodopis, hudba, položil som si tašku na kolená a mechanicky som sa v nej hrabal. Potom som vzal otvorenú knihu z vankúša, oprel som sa o stenu a začal som čítať. Sekundy, po ktorých som vždy pozrel hore, sa zmenili na minúty, a keď otec presne o deviatej zavolal, že je večera, už ma nemal v moci strach, ale kniha. Aj odpútanie od knihy si vyžaduje silu.

Nesmeli sme si krájať chlieb sami, nesmeli sme sami používať varič, preto nám večeru vždy pripravovala mama alebo otec. Ak mama mala popoludňajšiu službu, všetko robil otec – keď sme vošli do kuchyne, čakali nás tam dva poháre mlieka a dva taniere so štyrmi natretými krajcami. Chleby zvyčajne pripravil skôr, odložil ich do chladničky, no také chladné išli ťažko dolu hrdlom, aj keď boli chutne obložené. Ak bola mama doma, ostali chleby na stole a natierala ich ona alebo my, vtedy sme mohli rozhodnúť, čo bude na stole a čo budeme mať na chlebe, a keď k tomu prirátame, že chleby mali izbovú teplotu, vzbudzovalo to v nás akýsi pocit slobody: mohli sme otvoriť kredenc, vybrať taniere, tie vždy trochu zaštrngali, a položili sme ich na stôl; mohli sme vytiahnuť zásuvky s príborom, tie vždy trochu zahrkali, a položiť nožíky vedľa tanierov, mohli sme položiť na stôl poháre, otvoriť chladničku, vybrať mlieko a naliať do pohárov, okrem toho sme mohli otvoriť ústa a rozprávať sa. Keď sme večerali s mamou, išlo všetko jedno po druhom. Rozprávali sme, čo nám prišlo na um, zaujímalo ju, čo hovoríme, a keď sme rozliali mlieko, alebo sme sa pozabudli a použité čajové vrecúška sme položili na obrus (občas nám uvarila čaj), nestalo sa nič hrozné. Ale ak priehradu tejto slobody pri jedle otváralo naše konanie, stupeň jej sily regulovala otcova prítomnosť.

Ak bol vonku pri dome alebo dolu v pracovni, rozprávali sme sa tak nahlas a voľne a rozkladali sme rukami, ako sa nám chcelo; keď kráčal po schodoch, automaticky sme stíšili hlas a zmenili sme tému, ak sme hovorili o niečom, o čom sme si mysleli, že to nepovažuje za vhodné; keď vošiel do kuchyne, stíchli sme a sedeli sme ako päť peňazí, akoby sme boli sústredení na jedlo; ak sedel v izbe, pokračovali sme v rozhovore, no tichšie, opatrnejšie.

Keď sme v ten večer prišli do kuchyne, čakali nás štyri obložené krajce. Jeden s hnedým syrom, druhý so žltým, jeden so sardinkami v paradajkovej omáčke a ďalší s klinčekovým syrom. Nemal som rád sardinky, preto som si vzal krajec s nimi ako prvý. Ryby mi boli odporné, dvíhal sa mi žalúdok z varenej tresky, ktorú sme jedávali aspoň raz týždenne, z pary z hrnca, v ktorom sa varila, z chute i konzistencie mäsa. Prirodzene, to isté sa týkalo varenej tresky polak, varenej tresky tmavej, vareného sleďa, varenej tresky škvrnitej, varenej kambaly, varenej makrely a vareného ostrieža. Sardinky nemali najhoršiu chuť, paradajkovú omáčku som do seba dostal, keď som si pomyslel, že je čosi ako kečup a v ňom malý hladký chvost. Bolo to nechutné. Aby som čo najviac obmedzil kontakt s rybacinou, najprv som kúsok odhryzol, položil na okraj taniera, stiahol som trochu paradajkovej omáčky ku kôrke, chvostíky som vložil do tejto kôpky a prehol som cez ne kôrku. Takto som mohol chlieb niekoľkokrát prežuť, nedotknúť sa pritom chvostíkov, a všetko som zapil mliekom. Ak tam otec nebol, ako v ten večer, mohol som drobné chvostíky jednoducho strčiť do vrecka na nohaviciach.

Keď som to urobil, Yngve zdvihol obočie a pokrútil hlavou. Potom sa usmial. Ja som mu úsmev opätoval.

V izbe sa otec usadil do kresla. Potriasol škatuľkou zápaliek, o chvíľku zaznelo škrtnutie sírovej hlavičky o drsnú plochu, potom sa škrt zmenil na vznietenie a nasledoval tichý plameň. Keď cigaretový pach po niekoľkých sekundách prenikol do kuchyne, Yngve sa naklonil a čo najtichšie otvoril okno. Zvuky, ktoré prenikali zvonka z tmy, celkom zmenili náladu v kuchyni. Zrazu tam bola časť krajiny. Sedíme ako na polici, pomyslel som si. Pri tejto myšlienke sa mi zježili chlpy pod pazuchou. V lese sa zdvihol vietor, prefrndžal cez kríky a stromy na trávnik pod nami. Zo vzdialenej križovatky sa ozývali pokriky chlapcov na bicykloch. Na kopci za mostom prehodil motorkár rýchlosť. A ďaleko, akoby za tým všetkým, vrčala loď, ktorá sa vracala zo zálivu.

Samozrejme, že ma počul! Počul, keď som bežal po štrku!

„Vymeníme si to?“ Yngve ukázal na krajec s klinčekovým syrom.

„Môžeme,“ povedal som. Uľavilo sa mi, že som vyriešil rébus, zalial som posledný kúsok sardinkového chleba hltom mlieka a pustil som sa do chleba, ktorý mi položil na tanier Yngve. Oplatilo sa rozdeliť si mlieko, lebo keď sa človek dostal k poslednému kúsku a nemal ho čím zapiť, ťažko ho mohol prehltnúť. Prirodzene, najlepšie bolo trochu mlieka si ušetriť, aj keď som všetok chlieb už zjedol, lebo mlieko nikdy nechutilo tak príjemne ako vtedy, keď už nemuselo plniť istú funkciu, ale zletelo dolu hrdlom čisté a nezmiešané, bolo to niečo, k čomu som sa, žiaľ, nikdy nedostal: zvyk vždy pretromfol sľuby do budúcnosti bez ohľadu na príťažlivosť.

Ale Yngve to zvládol. Šetriť vedel priam majstrovsky. Hore u Prestbakmovcov niekto oklepával čižmy o podperu striešky, potom sa ozvali tri krátke výkriky.

Geir! – Geir! – Geir!

Odpoveď prišla z dvora pred domom, kde býval John Beck, ale s takým omeškaním, že všetci, čo ju počuli, museli pochopiť, že ho vytrhli zo zamyslenia.

Áno! Zvolal.

Vzápätí sa vonku ozvali kroky. Bežal. Kým pribehol k múru u Gustavsenovcov, otec v izbe vstal. Spôsob, akým kráčal, ma prinútil skloniť hlavu. Aj Yngve sklonil hlavu. Otec vošiel do kuchyne, podišiel k stolu, bez slova sa naklonil a rázne zavrel okno.

„Večer má byť okno zatvorené,“ povedal. Yngve prikývol.

Otec na nás pozrel.

„Dojedzte už,“ povedal.

Až keď si išiel sadnúť do izby, pozrel som na Yngveho.

„Ha, ha,“ zašepkal som.

„Ha, ha,“ odvetil mi šeptom. „Mal na mysli teba.“

Položil predo mňa takmer celé dva krajce, potom vstal a presunul sa do svojej izby, ja som ešte niekoľko minút prežúval, ostal som sedieť. Chcel som po večeri zájsť za otcom a povedať mu, že zábery s tvárou v mori iste budú vysielať vo večerných správach, ale keď som vzal do úvahy, čo sa stalo, radšej som to nechal tak.

Alebo?

Ešte uvidím, rozhodol som sa. Keď som odchádzal z kuchyne, zvyčajne som nakukol do obývačky a zaželal mu dobrú noc. Ak mal neutrálny hlas alebo, prinajlepšom, prívetivý, mohol by som to spomenúť. Inak nie.

Bohužiaľ, sedel na pohovke, ďalej v izbe, a nie ako zvyčajne v jednom z dvoch kožených kresiel pred televízorom. Aby som ho uvidel, nestačilo len nakuknúť a povedať dobrú noc, akoby som iba prechádzal okolo, ako som to robil, keď sedel v koženom kresle, ale musel by som spraviť niekoľko krokov do izby. Hneď by pochopil, že niečo chcem. Nedávalo to zmysel, keby ma začul, musel by som s tým vyrukovať a netušil som, akým tónom mi odpovie.

Zistil som to, až keď som vyšiel z kuchyne a akási neistota ma prinútila zastať, zrazu som nemal inú možnosť, lebo počul, ako som zastal, z čoho okamžite pochopil, že niečo chcem. Urobil som teda štyri kroky a tie ma priviedli do jeho zorného poľa.

Sedel s prekríženými nohami, lakťom sa opieral o chrbát pohovky, hlavu mal mierne zaklonenú a podopieral si ju rukou. Zamieril na mňa pohľad, ktorý vyzeral, akoby sa díval ponad mňa na plafón.

„Dobrú noc, oci,“ povedal som.

„Dobrú noc,“ odvetil.

„Tie zábery budú iste vysielať aj vo večerných správach,“ prehodil som. „Len som si pomyslel, že ti to poviem. Aby ste sa na ne s mamou pozreli.“

„Aké zábery?“ opýtal sa.

„Tie s tou tvárou,“ povedal som.

„S tvárou?“

Iste som stál s otvorenými ústami, lebo zrazu spustil bradu a civel tak, až som pochopil, že ma napodobňuje.

„Tou, o ktorej som ti hovoril,“ vysvetľoval som. Zatvoril ústa a vstal, nespúšťal ma z očí.

„Tam musela byť kopa tvárí,“ povedal.

„Áno,“ odvetil som.

Keď som sa obrátil a vykročil na chodbu, pocítil som, ako sa ma jeho poznámka dotkla. Umyl som si zuby, vyzliekol šaty a natiahol pyžamu, zažal som lampu nad posteľou a zhasol stropnú, ľahol som si a začal čítať.

Mohol som vlastne čítať len pol hodiny, do desiatej, ale zvyčajne som čítal, až kým sa mama okolo pol jedenástej nevrátila domov. Tak to bolo aj v ten večer. Keď som začul vrčanie motora, ako auto mieri hore kopcom z hlavnej cesty, položil som knihu na dlážku a zhasol svetlo, ležal som v tme a načúval: buchnutie dverí na aute, kroky po štrku, otváranie vchodových dverí, vyzliekanie kabáta, kroky hore schodmi... Dom sa zdal iný, keď tam bola ona, a zvláštne na tom je, že ja som si to všimol; napríklad keď som zaspal ešte pred jej príchodom domov a v noci som sa zobudil, cítil som, že je tam, čosi zmenilo atmosféru, hoci prstom by som nevedel ukázať čo, niečo pôsobilo pokojnejšie. To isté platilo aj vtedy, keď sa vrátila domov skôr, než mala v pláne, a ja som bol vonku: keď som vošiel dnu, vedel som, že je v dome.

Samozrejme, rád by som sa s ňou porozprával, ona by pochopila to s tou tvárou, ale nebolo to nevyhnutné. Najdôležitejšie bolo, že je doma. Počul som, ako odložila zväzok kľúčov na stolček s telefónom, vyšla hore schodmi, otvorila posuvné dvere, povedala čosi otcovi a zavrela dvere za sebou. Sem-tam, najmä po večernej službe cez víkend, otec po jej návrate pripravil niečo na jedenie. Niekedy si púšťali platne. Občas po nich ostala na kuchynskej linke fľaša od vína, vždy tá istá značka červeného, a veľmi zriedka pivo, tiež vždy rovnaká značka, dve alebo tri hnedé sedemdecové fľaše ležiaka z pivovaru Arendals s logom so žltým škunerom.

Table of Contents

Start

1. ČASŤ