Holly Smale GEEK GIRL:

MODEL MISFIT

Copyright © Holly Smale 2013

Translation © 2017 by Jana Pernišová Translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd.

Cover layout design © HarperCollinsPublishers Ltd 2013

Cover photography © Shutterstock.com

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5253-0

Mojej sestričke Tare.

V dobrom aj v zlom.

model^1 m.

1.    osoba al. vec ako predloha (výtvarnému) umelcovi

2.    zmenšené detailné znázornenie predmetu slúžiace obyč. ako plán alebo vzor

3.    originálny výrobok slúžiaci obyč. ako vzor na výrobu ďalších kusov, vzor, typ

4.    odb. schéma javu, predmetu slúžiaca na jeho skúmanie

model^2 m.

1. muž, ktorý predvádza modely (odevov) na módnych prehliadkach; modelka f.

PÔVOD: Z talianskeho slova modello – „vzor“, východiskom výrazu je ľud. latinské modellus ako zdrobnenina od lat. modulus.

1

Volám sa Harriet Mannersová a som modelka. Viem to, lebo:

1   Je pondelok ráno a ja mám oblečenú zlatú baletnú sukňu, zlaté sako, zlaté baleríny a zlaté náušnice. Tvár mi natreli zlatou farbou a hlavu obmotali dlhým zlatým drôtom. V pondelok sa zvyčajne obliekam celkom inak.

2   Mám osobného strážcu. Moje náušnice sú také drahé, že mi po každej návšteve toalety kontroluje uši, aby sa uistil, že som ich nespláchla.

3   Celé dve hodiny sa nesmiem usmievať.

4   Len čo si odhryznem zo šišky, aby som nabrala silu, všetci zalapajú po dychu, akoby som sa zohla a oblízala podlahu.

5   Stojí predo mnou chlapík s obrovským fotoaparátom, stále opakuje: „Hej, modelka!“ a lúska na mňa prstami.

Je tu aj zopár ďalších drobností – mám našpúlené ústa a každých päť sekúnd spravím takmer nebadaný robotický pohyb, ale to ešte nič neznamená. Tatko to robí zakaždým, keď v telke beží reklama na autá.

Skutočný dôvod, prečo viem, že som modelka, je tento:

6.   Stala sa zo mňa pôvabná, elegantná, štýlová bytosť. Dalo by sa povedať, že som od nášho posledného stretnutia dosť vyrástla.

Dospela. Rozkvitla.

Nie doslovne. Za posledný polrok, ba i rok som sa z fyzickej stránky vôbec nezmenila. Pokiaľ ide o ženské krivky, puberta si vzala príklad z našej basketbalovej kapitánky – necháva si ma na samý koniec.

Nie, hovorím o metaforickom raste. Jedného dňa som sa zobudila a zrazu BUM! – móda a ja sme boli jedno telo, jedna duša. Spolupracujeme a navzájom si pomáhame, presne ako krokodíl a krokodíliar žltobruchý, ten vtáčik, čo mu vlezie do tlamy a vyzobe zo zubov kúsky mäsa. Pravdaže, v oveľa úchvatnejšom a hygienickejšom zmysle slova.

Poviem vám pravdu: zmenila som sa. Šprtka je dávna minulosť, nahradila ju celkom iná osoba. Očarujúca. Obľúbená. Coolová.

Nová Harriet Mannersová.

2

Asi tak. Odkedy žijem v synergii so svetom módy, všetky fotenia prebiehajú hladko a sústredene.

„Dobre, modelka,“ ozve sa fotograf menom Aiden, „čo máme dnes na mysli?“

(Vidíte to? Čo máme na mysli: v podstate sa delím o mozog s módou.)

„Niečo záhadné,“ odvetím. „Tajomné. Nevysvetliteľné.“

„A prečo práve to?“

„Lebo sa to píše na škatuľke parfumu.“

„Presne tak. Chcel by som vidieť zmes Garbo a Grablovej, Hepburnovej a Hayworthovej, Bacallovej a Bardotovej, ale najlepšie bude, keď si predstavíš súťažiacu z televíznej šou a predvedieš pravý opak.“

„Jasné,“ pritakám, pomrvím sa a natočím nohu, aby podrážka smerovala ku mne. Vzápätí sa k nej elegantne nakloním. Záhadná. Nadvihnem okraj saka, takže pripomína motýlie krídlo, a zvesím hlavu. Tajomná. Napokon prehnem chrbát, vystrčím ruku a uprene sa zahľadím na lakeť. Nevysvetliteľná.

„Výborne.“ Aiden zdvihne zrak od foťáka. „Yuka Ito mala pravdu. Vymýšľaš čudné polohy, ale funguje to. Ten prevratný výraz. Veľmi moderné.“

Čo som vám vravela? Spolupracujem s módou: lietam jej do tlamy a ona sa ma viac nepokúša zožrať.

„Teraz vystrč lakeť do opačnej strany.“ Fotograf si kvokne, upraví uzávierku objektívu a pozrie na mňa. „Smerom k foťáku.“

Moje nervy.

„Viete,“ vyhŕknem bez pohybu, „záhadná, tajomná a nevysvetliteľná sú vlastne synonymá. Keby si Yuka vybrala len jedno, ušetrila by kopu miesta.“

„Proste pohni rukou.“

„Hm… zvážila aj slovo ,mätúca‘? Námorníkov kedysi miatol vietor, čo fúkal zo všetkých strán. Na parfum sa to celkom hodí, nemyslíte?“

Aiden si prstami stisne koreň nosa. „Pravdaže. Čo keby si mi ukázala podrážku? Na fotke by vytvorila krásny kontrast.“

Odkašlem si a v duchu zúrivo premýšľam. „Hm… ale čo Saudská Arábia, Čína a Thajsko? Ukazovať podrážky je v týchto krajinách veľmi nezdvorilé…“ Splašene sa poobzerám po miestnosti. „Nechceme si ich znepriateliť, všakže?“

Vtom sa mi Aiden zahľadí na rukáv. Len to nie. Nie, nie, nie.

„Čo to tam máš?“ vyzvedá, vstane a podíde ku mne. Snažím sa čo najrýchlejšie postaviť, no zamotala som sa v obrovskej sukni. Fotograf ma chytí za ruku a z vnútornej strany lakťa strhne maličkú zlatú nálepku. „Čo je to?“

„Čože?“ vytisnem, prehltnem a nevinne vypleštím oči. Aiden skúma papierik. „F = M × A?“ prečíta pomaly.

Z podšívky vytiahne ďalšie tri nálepky. „V = I × R? Ek = ½ × M × V2? W = M × G?“

Než stihnem zasiahnuť, vezme mi topánku, obráti ju a nájde lístoček na podpätku. Jeden mám aj na lakti a ďalšie štyri zase v záhyboch sukne.

Aiden párkrát zažmurká. Sklopím zrak a zhrbím sa, ako sa len dá. „Harriet,“ vyhlási pomaly neveriacim hlasom.

„Harriet Mannersová, vážne študuješ matematiku priamo uprostred môjho fotenia?“

Pokrútim hlavou a zahľadím sa mu nad ľavé ucho. Spomínala som krokodíla a vtáka? Jedného z nás čochvíľa zožerú.

„Nie,“ odvetím čo najtichšie. Pretože: a) je to fyzika, a b) robila som to po celý čas.

3

Dobre, dobre, nebola som k vám celkom úprimná.

Alebo skôr vôbec.

Nezmenila som sa. Vlastne som ešte väčšia šprtka než predtým, lebo:

a)  moja sivá mozgová hmota dennodenne vytvára nové spojenia,

b)  poznám viac faktov ako minule,

c)  blíži sa koniec skúšok, čo znamená, že moje krátkodobé kognitívne schopnosti pracujú naplno.

Okrem toho nie som pôvabná, elegantná ani štýlová, ale to ste si už asi domysleli.

„Neuveriteľné,“ zamrmle Aiden a preklikáva sa obrázkami. Vkĺznem za záves v zadnej časti miestnosti, aby som sa prezliekla do školskej uniformy.

„Vážne ma to mrzí, pán Thomas,“ zavolám. „Nechcela som uraziť vás ani krokodí… teda, módny priemysel. Vydarili sa vám fotky?“

„O to nejde. Vieš, koľko modeliek chcelo túto fušku?“ Áno. Keď som bola v Infinity Models, dve z nich ma zamkli do komory, takže som zmeškala obrovský kasting. Musela som počkať, kým ma vypustí upratovačka.

„Prepáčte, ale dnes mám poslednú záverečnú skúšku,“ vysvetľujem. Pri sťahovaní obrovskej sukne lakťom bolestivo udriem do steny. „Britský vzdelávací systém o druhej rozhodne, či zo mňa vyrastie úspešná fyzička. V stávke je moje celoživotné smerovanie.“

Natiahnem si školskú mikinu, a tá okamžite uviazne v zlatom drôte, čo mi obopína hlavu. Chvíľu poskakujem po provizórnej šatni so svetrom na tvári a mávam rukami ako šialený zajac s hrozivými ušami.

„Mhm,“ pritaká Aiden, no neodtrhne zrak od fotiek.

„Ako vidím, určite patríš k budúcim laureátkam Nobelovej ceny.“

„V pokročilej fyzike nejde o priestorové vnímanie,“ zafuním, poslepiačky sa chytím za hlavu a kolenom tresnem do steny. „Zaoberá sa najmä konceptuálnymi teóriami, a to je veľký rozdiel.“

Našťastie, lebo zlatý drôt sa zachytil o všetko v dosahu dvoch metrov. V taške mám presný plán, ako sa dostať do školy, ale nepíše sa tam: Vyslobodiť sa zo záclony.

„To nič, Harriet,“ vyhlásim a bezmocne sa vrtím dokola.

„Cesta vlakom trvá hodinu a jedenásť minút. Taxíkom je to hodina a šestnásť minút. Máš kopu času.“

„Hm… vieš, že tie hodiny na zadnej stene idú pozadu, však?“

Okamžite sa prestanem točiť.

Božemôj. BOŽEMÔJ! Tušila som, že na náboženstve nespomínali karmu len tak pre nič za nič.

„Nie,“ zapištím a vytrhnem sa z kovového zovretia za cenu niekoľkých vlasov, škrabanca na líci, krúžka na záclony a polovice školskej uniformy. „O koľko?“

„O hodinu,“ odvetí Aiden.

A mám po pláne! Nehovoriac o celoživotnom smerovaní.

4

Toto je úplne typické.

V práci ma väčšinou sprevádza tatko, kradne kúsky figurín a predstiera, že má tri ruky a štyri nohy, aby nás „trochu zabavil“, no práve teraz tu nie je, hoci by som ho vážne potrebovala.

Šiel na pracovný pohovor, takže mám necelých päťdesiat minút na to, aby som sa dostala do cieľa, kam zvyčajne cestujem vyše hodiny.

Keď vleziem do taxíka a poprosím vodiča, nech sa ponáhľa, veselo odvetí: „Nemôžem ísť rýchlejšie než ostatní, Zlatovláska. Som predsa súčasťou premávky, no né?“

Táto univerzálna pravda by ma iste dojala, keby som sa práve nesnažila zmenšiť v snahe znížiť hmotnosť vozidla a zrýchliť ho.

A neopravovala šoférovo vyjadrovanie.

Nič sa nedá robiť. Vďaka zákonom fyziky – a irónie – medzi faktory, ktoré určujú, ako rýchlo sa dostanem na skúšky, rozhodne nepatrí a) plakanie, b) hyperventilovanie, c) nekonečné opakovanie frázy „moje nervy“, až kým taxikár nezavrie priehradku a nestlačí akýsi gombík, aby ma viac nepočul.

Využijem zvyšok času konštruktívne a poviem vám, čo sa udialo za posledných šesť mesiacov.

Stručný prehľad vyzerá asi takto:

1.     Som ešte menej obľúbená než predtým. Šprtka + modelka = nová zmes grafiti na osobnom majetku.

2.     Snažím sa pre to neplakať. V živote vylúčime približne 121 litrov sĺz, nemôžem si dovoliť vyschnúť pred začiatkom dvanásteho ročníka.

3.     Tatko si zatiaľ nenašiel prácu a Annabel stále robí právničku. Stojí to za zmienku, keďže je na rozdiel od tatka v siedmom mesiaci.

4.     Priemerná osoba zje za rok asi tonu jedla (hmotnosť dospelého slona). Annabel robí, čo môže, aby túto štatistiku prekonala. Je obrovská.

5.     Moja najlepšia priateľka Nat má šestnásť a ja nie. Odteraz si môže po jedenástej legálne zahrať pinball v Georgii (USA) alebo pilotovať malé lietadlo v Británii a ja nie.

6.     Mám za sebou dve fušky pre Baylee a pár konkurzov (ak ma práve nezamkli do komory), nič viac.

7.     Konečne som dospela k bolestivému záveru, že nie som jahodová blondínka.

8.     Som ryšavka.

Takže tak. Všetko ostatné je vlastne po starom.

Môj prenasledovateľ Toby okolo mňa krúži ako usoplený mesiac a moja úhlavná nepriateľka Alexa ma z neznámych dôvodov nenávidí.

Môj agent Wilbur stále vymýšľa nové slová, kedy sa mu zachce, a módna návrhárka Yuka Ito je rovnako hrôzostrašná ako predtým.

Môj pes Hugo s radosťou oblizuje všetko lepkavé, čo nájde na chodníku, a ja si naďalej ukladám učebnice podľa abecedy, farby a predmetu.

Život je už raz taký: ľudia, situácie a psy sa väčšinou nemenia, aj keď sa im snažíte vnútiť starostlivo premyslené plány.

Keby som mohla, skončila by som tu. Zatiaľ je to celkom pekný zoznam, nemyslíte? Krásny, pozitívny prehľad, čo sa teší na celé leto s Nat, novú školskú tašku bez grafiti, a čoskoro aj na možnosť do zbláznenia pilotovať malé lietadlá.

Stalo sa však čosi, čo musím spomenúť. Niečo, čo – aspoň na chvíľu – zatienilo všetko ostatné:

9.    Leví chlapec mi dal kopačky.

5

Dôvody, prečo nemyslieť na Nicka

1. Zakázal mi to.

Nebojte sa. Nie je to také zlé, ako sa zdá.

Pravda, v istom zmysle je to dosť zlé. Štyri mesiace po našom prvom bozku mi Nick povedal, že by sme sa viac nemali stretávať, a úplne zmizol z môjho života. Odvtedy sa mi vôbec neozval. Nenapísal mi esemesku, nezavolal, nenechal odkaz, e-mail, tweet či správu na Facebooku. Neposlal mi ani len fax (pravda, neviem, kto už len v dnešnej dobe používa fax, ale nie je to celkom vylúčené, či áno?).

Ale to je v poriadku. Keď necelých šestnásť rokov čítate knihy a básne o láske, počúvate zamilované piesne a pozeráte romantické filmy, získate pomerne presnú predstavu, ako to v romanciach chodí.

Každý vie, že rozdiel medzi skutočnou romancou – takou, podľa ktorej sa natáčajú filmy – a obyčajným nudným vzťahom, čo nikdy nefiguruje v príbehoch a piesňach, spočíva v dramatických prekážkach.

Kto by čítal Pýchu a predsudok, keby sa pán Darcy a Lizzie dali dokopy na prvom bále?

Stali by sa Búrlivé výšiny klasikou, keby si Cathy vybrala Heathcliffa?

Učili by sme sa o Romeovi a Júlii, keby spolu pár rokov chodili, potom sa vzali a začali nový život na predmestí Mantovy?

Asi nie.

Takže ak vám niekto dá kopačky a odsťahuje sa do Austrálie, musíte sa držať Shakespearovej rady a nič nenamietať, vaša láska sa skôr či neskôr vráti. Všetci to vedia.

Áno, prešli už dva mesiace, Nickovi to trochu trvá, no nepochybujem, že sa čoskoro zjaví.

Chce to len čas.

Medzitým sa snažím naňho nemyslieť. Nespomínam na jeho kávovú pokožku, čierne levie kučery, zelenú vôňu či mierne šikmé oči. Nesnívam o krivke jeho nosa, širokom úsmeve, palci, ktorým ma hladil, keď sme sa držali za ruky, dokonca som skoro zabudla, ako mi vždy poklopal po nose, len čo som si kýchla (bolo to mimoriadne nehygienické, ale z akéhosi nechutného a pomerne znepokojivého dôvodu sa mi to páčilo).

Neuvažujem nad tým, že som sa pri ňom cítila ako svätojánska muška – akoby som bola plná ohňa a zároveň vedela lietať.

Neumáram sa želaním stráviť s ním každučkú sekundu svojho života.

A už nemyslím na to, že mi táto časť romance vôbec nevyhovuje a bola by som oveľa radšej, keby ma Nick neopustil a náš vzťah by naďalej patril ku klasickým nudným láskam.

Aj keby to malo odporovať všetkým zákonom romantiky.

Vodič si odkašle.

„Si zaľúbená, zlatovláska?“ Žmurkne na mňa v spätnom zrkadle a zamáva mi pred očami. „Veľa to vysvetľuje.“

Prekvapene pozriem na anatomicky presný obrázok srdca, ktorý som nakreslila na okno, začervenám sa a okamžite ho zotriem. Veľmi nenápadné, Harriet.

„Nie,“ odvetím tak nenútene, ako sa dá. „Len… sa pripravujem na budúcoročnú biológiu.“

„Pravdaže.“ Šofér sa zaškľabí. „Myslel som, že sa ponáhľaš. Nechcela si ísť na voľajakú skúšku?“ Prikývne. „Máš ešte štyri minúty.“

Párkrát zažmurkám. Auto stojí priamo pred školou. Netuším, kedy sme zastavili.

„Ale…“ zajakám a šmátram po peňaženke, „ako ste to dokázali?“

Vodič pokrčí plecami. „Som čarodejník, vieš?“ oznámi vecne. „Ako ten tučniak v Harrym Potterovi.“

Zdvihnem zrak. Vyzerá trochu… vzdialene. Prchavo. A má priveľa chlpov.

„Okrem toho som prekročil povolenú rýchlosť,“ dodá veselo. „Dlhuješ mi osemdesiat libier, zlatko. Čary nie sú lacná záležitosť. A teraz pohni zadkom, máš iba tri minúty.“

Table of Contents

Start

1

2

3

4

5